ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.06.2026 року м.Дніпро Справа № 904/3412/24

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Чус О.В. (доповідач), 
суддів Кощеєва І.М., Верхогляд Т.А.
секретар судового засідання: Солодова І.М.
За участю (найменування сторін та інших осіб, що беруть участь у справі):
Представники позивача: Басова О.Б. (в залі суду) - самопредставництво, виписка з ЄДР;
Поліщук Олександр Володимирович (поза межами суду, з використанням власних технічних засобів) - самопредставництво, виписка з ЄДР
Представники відповідачів 1,2: не з`явились
Представники відповідача 3: ОБУХОВСЬКА КАРИНА ОЛЕКСАНДРІВНА (поза межами суду, з використанням власних технічних засобів) - самопредставництво, виписка з ЄДР;
ЖУКОВА НАДІЯ ДАМІРІВНА (поза межами суду, з використанням власних технічних засобів) - адвокат, ордер
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 26.12.2024 (повний текст рішення складено 03.01.2025, суддя Дичко В.О.) у справі № 904/3412/24
за позовом Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (49005, Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Сімферопольська, буд. 17-А, код ЄДРПОУ 44118658)
до  відповідача 1: Фермерського господарства «АГРОР» (49049, Дніпропетровська область, м.Дніпро, пров. Добровольців, буд. 17, код ЄДРПОУ 41865671),
відповідача 2: Товариства з обмеженою відповідальністю «СЕ-НАТ ТРЕЙД» (61037, Харківська область, м. Харків, просп. Московський, буд. 199-А, офіс 704, код ЄДРПОУ 41804556),
відповідача 3: Приватного акціонерного товариства «Сумський завод продовольчих товарів» (42350, Сумська область, Сумський район, с. Бездрик, вул. Зарічна, буд. 1, код ЄДРПОУ 00375160)
про визнання недійсними договорів, 

ВСТАНОВИВ:
Головне управління ДПС у Дніпропетровській області звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Фермерського господарства «АГРОР», Товариства з обмеженою відповідальністю «СЕ-НАТ ТРЕЙД» та Приватного акціонерного товариства «Сумський завод продовольчих товарів» про визнання недійсними договору поставки № 04/01-2020 від 10.03.2020, укладеного між Фермерським господарством «АГРОР» і Товариством з обмеженою відповідальністю «СЕ-НАТ ТРЕЙД», та договору поставки № 167 від 31.03.2020, укладеного між Фермерським господарством «АГРОР» і Приватним акціонерним товариством «Сумський завод продовольчих товарів».
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що за результатами аналізу Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області вказаних договорів поставки, документів, оформлених сторонами угод щодо їх виконання, інших документів (отриманих від сторін угод, органів державної влади та місцевого самоврядування тощо) позивач дійшов висновків про наявність у сторін цих угод на момент їх укладання ознак умислу на укладення угод, що суперечать інтересам держави та суспільства.
Рішенням господарського суду від 26.12.2024, в даній справі, у задоволенні позовної заяви Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (49005, Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Сімферопольська, буд. 17-А, код ЄДРПОУ 44118658) до Фермерського господарства «АГРОР» (49049, Дніпропетровська область, м. Дніпро, пров. Добровольців, буд. 17, код ЄДРПОУ 41865671), Товариства з обмеженою відповідальністю «СЕ-НАТ ТРЕЙД» (61037, Харківська область, м. Харків, просп. Московський, буд. 199-А, офіс 704, код ЄДРПОУ 41804556) та Приватного акціонерного товариства «Сумський завод продовольчих товарів» (42350, Сумська область, Сумський район, с. Бездрик, вул. Зарічна, буд. 1, код ЄДРПОУ 00375160) про визнання недійсними договору поставки № 04/01-2020 З від 10.03.2020, укладеного між Фермерським господарством «АГРОР» і Товариством з обмеженою відповідальністю «СЕ-НАТ ТРЕЙД», та договору постачання № 167 від 31.03.2020, укладеного між Фермерським господарством «АГРОР» і Приватним акціонерним товариством «Сумський завод продовольчих товарів» – відмовлено.
Витрати зі сплати судового збору покладено на позивача.
Не погодившись з рішенням суду, через систему «Електронний суд», Головне управління ДПС у Дніпропетровській області, звернулось до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду від 26.12.2024 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги; судові витрати покласти на відповідачів.
Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, оскільки прийняте з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права та без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи.
Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про недоведеність Позивачем порушення його прав та інтересів оспорюваними договорами, не врахувавши, що Позивач звернувся до суду на захист інтересів держави та суспільства, а не власних прав як юридичної особи. 
Відповідно до частини 3 статті 228 ЦК України правочин вважається недійсним, якщо його укладено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства. 
Положення цієї норми направлені на захист саме публічних інтересів, а не прав окремих органів державної влади.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.09.2024 у справі № 918/1043/21, керуючись рішенням Конституційного Суду України від 08.04.1999 № 3-рп/99, визначила, що інтереси держави завжди відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин та ґрунтуються на потребі у здійсненні загальнодержавних дій, спрямованих на захист суверенітету, економічної безпеки, гарантування державної безпеки, охорону землі як національного багатства тощо. 
Суд першої інстанції не дослідив, на захист чиїх саме прав звертався Позивач, та не врахував, що інтереси держави в економічній сфері, зокрема у сфері оподаткування та бюджетоутворення, закріплені нормами Конституції України, Бюджетного та Податкового кодексів.
Судом не застосовано статті 17, 67, 95 Конституції України, які визначають забезпечення економічної безпеки функцією держави, обов`язок кожного сплачувати податки у встановлених розмірах та засади бюджетної системи, побудованої на справедливому розподілі суспільного багатства. 
Також не застосовано пункти 1, 23 частини 1 статті 2, пункт 6 частини 2 статті 29 Бюджетного кодексу України, які визначають доходи бюджету, у тому числі податок на додану вартість як дохід загального фонду Державного бюджету, та підпункти 4.1.1 пункту 4.1 статті 4, пункт 6.1 статті 6, пункт 8.1 статті 8, підпункт 9.1.3 пункту 9.1 статті 9 Податкового кодексу України. 
Несплата податків у встановлених розмірах є порушенням прав та інтересів держави на формування доходної частини бюджету, збалансованість державного бюджету та забезпечення економічної безпеки.
Крім того, судом не застосовано норми, що визначають повноваження Позивача як державного органу представляти інтереси держави в сфері оподаткування, зокрема частину 2 статті 2, статтю 170 ЦК України, пункт 39 частини 1 статті 2 БК України, підпункти 191.1.45, 41.1.1, 20.1.30 ПК України. 
Верховний Суд у постанові від 14.02.2020 у справі № 640/18643/18 зазначив, що обрання способу захисту інтересів держави у сфері оподаткування є дискреційними повноваженнями контролюючого органу, а Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.09.2024 у справі № 918/1043/21 підтвердила, що територіальні органи ДПС є суб`єктами, уповноваженими захищати інтереси держави у сфері оподаткування.
Судом не застосовано норми Податкового кодексу України, що визначають порядок формування податкового кредиту з ПДВ, зокрема підпункт 14.1.181 пункту 14.1 статті 14, пункт 185.1 статті 185, пункт 187.1 статті 187, пункти 201.1, 201.6, 201.7, 201.10 статті 201, пункт 198.3 статті 198, пункти 200.1, 200.4 статті 200 ПК України. 
Оспорювані правочини надавали Відповідачу 1 право на складання податкових накладних на загальну суму ПДВ 1 560 502,54 грн та їх реєстрацію в Єдиному реєстрі податкових накладних, що надає контрагентам право на формування податкового кредиту, зменшення грошових зобов`язань або бюджетне відшкодування, що порушує інтереси держави.
Судом не враховано, що відповідно до статей 215-216 ЦК України підстави недійсності правочину мають існувати в момент його вчинення. Верховний Суд у постановах від 22.06.2020 у справі № 177/1942/16-ц, від 24.04.2020 у справі № 522/25151/14-ц, від 19.11.2019 у справі № 918/204/18 підтвердив цю позицію. 
Суд не дослідив фактичні обставини, які існували на момент укладення оспорюваних правочинів, зокрема відсутність у Відповідача 1 земельних ділянок, на яких нібито вирощено предмет угод, надання Відповідачем 1 договорів суборенди з підприємствами, які не мають зареєстрованих земельних ділянок, неможливість встановити реальне походження товару, пояснення ФОП Мороза Є.Г. про відсутність договірних відносин з Відповідачем 1, відсутність у видаткових та товарно-транспортних накладних інформації про осіб, які отримували товар, невідповідність даних у товарно-транспортних накладних інформації компетентних державних органів, порушення кримінальної справи за фактом підробки документів.
Судом не враховано, що правочин має бути спрямований на реальне набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Верховний Суд у постанові від 16.12.2021 у справі № 906/521/20 зазначив, що правочин – це вольова дія, спрямована на досягнення цивільних правових результатів. 
Оспорювані угоди не були направлені на реальне набуття цивільних прав та обов`язків, а мали на меті отримання незаконної податкової вигоди у вигляді податкового кредиту з ПДВ, що призводить до недоотримання державою податкових надходжень.
Судом не застосовано статтю 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», пункт 2.4 розділу 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, пункти 8, 11 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні. 
Первинні документи мають системні недоліки: відсутність посад, прізвищ осіб, які отримували товар, відсутність повних даних про транспортні засоби, відсутність часу прибуття та вибуття, зазначення пунктів навантаження без повної адреси, невідповідність даних про водійські посвідчення та власників транспортних засобів, відсутність фіксації руху транспортних засобів системами відеоспостереження. Верховний Суд у постанові від 05.05.2023 у справі № 1340/5998/18 зазначив, що системні недоліки в оформленні документів ставлять під сумнів реальність господарських операцій.
Судом не застосовано статті 1, 24, 37 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні», які передбачають зберігання зерна у зернових складах з оформленням складських документів. 
Відповідачі не надали жодних документів на підтвердження зберігання зерна, що додатково підтверджує безтоварність операцій.
Судом не враховано, що укладення цивільної угоди не для регулювання цивільних правовідносин, а для невиконання публічних обов`язків щодо сплати податків, є порушенням принципу добросовісності, встановленого статтями 3, 13 ЦК України. Верховний Суд у постанові від 13.04.2022 у справі № 757/62043/18-ц зазначив, що правопорядок не може залишати поза реакцією очевидно недобросовісні дії, що зводяться до зловживання правом.
Щодо порушень норм процесуального права, суд не проаналізував частину 4 статті 56 ГПК України про участь держави у справі через відповідний орган державної влади, внаслідок чого досліджував порушення інтересів ГУ ДПС, а не держави та суспільства. Суд не врахував, що позов подано також для вжиття заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням у сфері оподаткування, відповідно до частини 2 статті 4 ГПК України. Верховний Суд у постанові від 25.03.2021 у справі № 911/2961/19 зазначив, що оспорювані правочини створюють правові наслідки доти, доки не оскаржені.
Суд порушив статтю 86 ГПК України, не надавши оцінки наданим Позивачем доказам, обмежившись висновком про недоведеність порушення прав. Зокрема, не досліджено копії податкових накладних, виписаних Відповідачем 1, рішення про відмову в реєстрації податкових накладних, докази про відсутність земельних ділянок, докази про надання договорів суборенди з підприємствами, які не мають зареєстрованих земельних ділянок, докази про неможливість встановити осіб, які брали участь у господарських операціях, докази про відсутність фіксації руху транспортних засобів. Рішення адміністративних судів у справі № 320/1016/21 про реєстрацію податкових накладних не містять змістовної оцінки господарських операцій, оскільки у таких справах проводиться лише моніторинг за формальними критеріями, що підтверджується постановами Верховного Суду від 27.04.2020 у справі № 360/1050/19, від 16.05.2024 у справі № 400/11727/23.
Суд порушив статтю 238 ГПК України, не виконавши вимоги до змісту судового рішення: не навів стислий виклад позиції Позивача щодо відсутності земельних ділянок, не надав переліку доказів та їх оцінки, не зробив висновку про встановлені або спростовані обставини, не надав мотивованої оцінки кожному аргументу учасників справи. 
Рішення не є обґрунтованим, оскільки Позивач не був почутий судом, у рішенні не міститься відповідей на аргументи Позивача щодо невідповідності угод інтересам держави. Не застосовано практику Європейського суду з прав людини щодо критеріїв мотивованості судових рішень, що підтверджується постановою Верховного Суду від 09.12.2019 у справі № 826/10083/14.
Суд не застосував стандарт вірогідності доказів, передбачений статтею 79 ГПК України. Верховний Суд у постанові від 31.03.2021 у справі № 923/875/19 зазначив, що суд повинен оцінювати докази з огляду на їх вірогідність. 
Наведені Позивачем докази з високим ступенем вірогідності підтверджують нелегітимну мету укладення оспорюваних правочинів. Суд фактично не встановив предмет доказування, не здійснив аналізу угод на предмет відповідності інтересам держави, не з`ясував мету укладення та стан виконання угод, чим порушив статтю 76 ГПК України. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію та правову кваліфікацію (постанови від 30.06.2021 у справі № 9901/172/20, від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19).
Ухвалою від 28.11.2024 суд необґрунтовано відмовив у прийнятті додаткових доказів, отриманих від Головного управління Національної поліції в Полтавській області та Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС, які підтверджували відсутність фіксації руху транспортних засобів та невідповідність даних про власників транспорту, чим порушив статтю 80 ГПК України. 
Крім того, ухвалою від 17.09.2024 суд необґрунтовано відмовив у виклику свідка – директора Відповідача 1 ОСОБА_1 , пояснення якої суперечать іншим доказам у справі, чим порушив статті 87-89 ГПК України.
Судом не з`ясовано питання, чиї саме інтереси порушено оспорюваними правочинами, не досліджено мету укладення угод та наявність умислу сторін, не з`ясовано ступінь виконання сторонами зобов`язань. Верховний Суд у постановах від 14.06.2018 у справі № 910/6271/17, від 20.03.2019 у справі № 922/1391/18, Пленум Вищого господарського суду України у постанові від 29.05.2013 № 11 зазначили, що необхідно встановлювати, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави мета, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов`язання, та наявність наміру у кожної із сторін.
Судом не враховано висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 20.03.2019 у справі № 922/1391/18 та від 18.09.2024 у справі № 918/1043/21 щодо трактування поняття «інтереси держави та суспільства», від 14.02.2020 у справі № 640/18643/18 щодо дискреційних повноважень контролюючих органів, від 22.06.2020 у справі № 177/1942/16-ц, від 24.04.2020 у справі № 522/25151/14-ц, від 19.11.2019 у справі № 918/204/18 про необхідність встановлення підстав недійсності на момент укладення, від 05.05.2023 у справі № 1340/5998/18 про системні недоліки в оформленні документів, від 13.04.2022 у справі № 757/62043/18-ц про неприпустимість використання договору для невиконання публічних обов`язків, від 25.03.2021 у справі № 911/2961/19 про правові наслідки оспорюваних правочинів, від 31.03.2021 у справі № 923/875/19 про стандарт вірогідності доказів, від 30.06.2021 у справі № 9901/172/20 та від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19 про необхідність надання правової кваліфікації відносинам. Не застосовано положення Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними».
З огляду на викладене, рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 26.12.2024 у справі № 904/3412/24 підлягає скасуванню на підставі пунктів 1 та 4 частини 1 статті 277 ГПК України у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права та неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.
Згідно до протоколу автоматичногорозподілу судової справи між суддямивід 21.01.2025 у даній справі визначена колегія суддів у складі: головуючий, доповідач суддя Чус О.В., судді: Кощеєв І.М., Верхогляд Т.А.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 24.01.2025 відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, до надходження до Центрального апеляційного господарського суду матеріалів справи № 904/3412/24. Доручено Господарському суду Дніпропетровської області надіслати до Центрального апеляційного господарського суду матеріали справи № 904/3412/24.
29.01.2025 матеріали даної справи надійшли до Центрального апеляційного господарського суду.
Ухвалою суду від 18.02.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 26.12.2024 у справі № 904/3412/24. Розгляд апеляційної скарги призначено у судовому засіданні на 09.04.2025 о 12 год. 00 хв. 
04.03.2025 від відповідача 3 до ЦАГС надійшов відзив на апеляційну скаргу; Приватне акціонерне товариство «Сумський завод продовольчих товарів» (далі – Відповідач-3, ПАТ «Сумський завод продтоварів») не погоджується з доводами апеляційної скарги Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (далі – Апелянт) та вважає оскаржуване рішення суду першої інстанції законним, обґрунтованим і таким, що ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.
Апелянт не довів наявності порушеного права чи законного інтересу, що є самостійною та достатньою підставою для відмови в позові. 
Відповідно до статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до суду має особа за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів. 
Головне управління ДПС у Дніпропетровській області, звертаючись із позовом, не надало жодних належних і допустимих доказів того, що оспорюваним договором порушено його права або інтереси держави. 
Відсутність порушеного права є самостійною підставою для відмови в позові, що підтверджується постановами Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19 та від 29.08.2023 у справі № 910/5958/20.
Суд першої інстанції в повній мірі дослідив фактичні обставини, які існували на момент укладення та виконання оспорюваного договору, та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання його недійсним. 
Апелянтом не доведено, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення господарського договору, а також наявність умислу сторін договору. Верховний Суд у постановах від 20.03.2019 у справі № 922/1391/18 та від 18.09.2024 у справі № 918/1043/21 зазначив, що для визнання правочину недійсним на підставі статті 228 Цивільного кодексу України необхідно встановити, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета правочину, та наявність наміру хоча б у однієї з сторін.
Оспорюваний договір № 167 від 31.03.2020 був укладений між Фермерським господарством «Агрор» та ПАТ «Сумський завод продтоварів» з дотриманням усіх вимог законодавства. Сторони досягли домовленості за всіма істотними умовами, договір виконувався сторонами: товар (насіння соняшника) було поставлено, прийнято та оплачено, що підтверджується видатковими та товарно-транспортними накладними, платіжними дорученнями. На виконання вимог договору ФГ «Агрор» надало копію статистичного звіту про площі та валові збори сільськогосподарських культур (форма № 29-сг) за 2019 рік. Таким чином, сторони не мали наміру не виконувати договір, а навпаки, мали намір створити правові наслідки та фактично виконали його. Презумпція правомірності правочину, встановлена статтею 204 Цивільного кодексу України, не була спростована.
Реальність господарських операцій за оспорюваним договором підтверджена рішенням Київського окружного адміністративного суду від 29.07.2022 у справі № 320/1016/21, яке набрало законної сили 30.11.2022. Зазначеним рішенням зобов`язано Державну податкову службу України зареєструвати податкові накладні ФГ «Агрор», складені на підставі первинних документів щодо господарських операцій з ПАТ «Сумський завод продтоварів». Суд встановив, що надані документи підтверджували реальність господарських операцій. Відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України ці обставини мають преюдиційне значення та не потребують доказування при розгляді даної справи, оскільки у ній беруть участь ті самі особи.
Щодо доводів Апелянта про нібито недоліки первинних документів, Відповідач-3 зазначає, що положення статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» в редакції, чинній на момент вчинення господарських операцій (02.04.2020), не містили вимоги щодо зазначення прізвища, ім`я та по-батькові особи, відповідальної за здійснення операції. Видаткові накладні містять усі необхідні відомості: дату, назву підприємства, зміст та обсяг операції, підпис та печатку отримувача, що дозволяє ідентифікувати юридичну особу. Оформлення видаткових накладних відбувалося після укладення договору, тому не може бути доказом недійсності консенсуального договору.
Щодо тверджень Апелянта про недостовірність товарно-транспортних накладних, Відповідач-3 зазначає, що розбіжності у відповідях Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС обумовлені виключно помилками та описками в запитах, складених Головним управлінням ДПС. 
Відповідачем-3 було проведено співставлення відомостей та отримано підтвердження своєї позиції шляхом адвокатського запиту до Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС. Крім того, автомобільний перевізник може не бути власником транспортного засобу, а власник може не бути перевізником, що передбачено статтею 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» та статтею 909 Цивільного кодексу України. Відсутність фіксації транспортних засобів комплексами автоматичної фіксації не свідчить про відсутність перевезення, оскільки такі комплекси встановлені не на всіх дорогах України. Лист ГУНП у Полтавській області містить відомості за 2023 рік, що не корелюється з матеріалами справи.
Щодо посилання Апелянта на порушення судом норм процесуального права, Відповідач-3 зазначає, що суд першої інстанції належним чином дослідив статус позивача у справі. Відповідно до частин 1-2 статті 53 Господарського процесуального кодексу України органи державної влади можуть звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. ГУ ДПС реалізовувало свої права як учасник справи протягом розгляду, що підтверджується матеріалами справи. Суд проаналізував положення статті 4 Господарського процесуального кодексу України та дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем порушення його прав.
Суд першої інстанції не порушив статті 86, 238, 236, 237, 79 Господарського процесуального кодексу України. Оскаржуване рішення є обґрунтованим та мотивованим, містить вичерпні відповіді на необхідні питання, що входять до предмета доказування. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, зокрема рішень у справах «Проніна проти України» та «Серявін та інші проти України», суд не зобов`язаний надавати детальну відповідь на кожен аргумент, а міра обґрунтування залежить від характеру рішення. Суд першої інстанції надав оцінку доказам у межах предмета доказування та обґрунтовано відмовив у позові через недоведеність порушення прав позивача.
Ухвала суду першої інстанції від 28.11.2024 про відмову в прийнятті додаткових доказів є обґрунтованою, оскільки докази подавалися на стадії розгляду справи по суті з порушенням процесуальних строків. Позивач мав достатньо часу (близько 10 місяців) для аналізу відповіді ГУНП у Полтавській області, отриманої 22.12.2023, однак не вчинив відповідних дій. Відповідно до частин 4, 8 статті 80 Господарського процесуального кодексу України докази, не подані у встановлений строк, не приймаються, якщо особа не обґрунтувала неможливість їх подання з причин, що не залежали від неї.
Ухвала суду від 17.09.2024 про відмову у виклику свідка також є обґрунтованою, оскільки Апелянтом не було дотримано вимог статей 87-89 Господарського процесуального кодексу України щодо подання письмової заяви свідка, підпис якої має бути посвідчений нотаріусом. Відсутність такої заяви у матеріалах справи унеможливлює виклик особи для допиту. 
Висновки Апелянта про начебто недійсність податкових накладних спростовуються рішенням Київського окружного адміністративного суду від 29.07.2022 у справі № 320/1016/21, яким зобов`язано зареєструвати податкові накладні. Невиконання судового рішення або надання йому переоцінки суперечить принципу верховенства права та правової визначеності. Податкова інформація, наявна в інформаційно-аналітичних базах, носить виключно інформативний характер та не є належним доказом, що підтверджується постановами Верховного Суду від 03.04.2018 у справі № 820/13380/13-а та від 20.03.2018 у справі № 804/939/16.
Посилання Апелянта на постанову Східного апеляційного господарського суду від 19.12.2024 у справі № 922/2634/24 є безпідставним, оскільки правовідносини у зазначеній справі не є подібними до правовідносин у даній справі. У справі № 922/2634/24 відповідач-1 визнавав, що договір не укладався, податкові накладні були помилковими та не зареєстровані, податковий кредит не сформовано. Натомість у даній справі договір укладено, виконано сторонами, товар поставлено, оплачено та перероблено, податкові накладні зареєстровано за рішенням суду.
Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання договору недійсним, оскільки Апелянтом не доведено порушення інтересів держави та суспільства, умислу сторін та суперечності договору інтересам держави. Оспорюваний договір відповідає вимогам статті 203 Цивільного кодексу України, є оплаченим та виконаним, сторони не висувають заперечень щодо його правомірності.
Приватне акціонерне товариство «Сумський завод продовольчих товарів» просить суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 26.12.2024 у справі № 904/3412/24 залишити без задоволення. Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 26.12.2024 у справі № 904/3412/24 залишити без змін.
09.04.2025 судове засідання не відбулось у зв`язку з перебуванням у відрядженні судді-члена колегії Верхогляд Т.А.
Ухвалою суду від 17.04.2025 розгляд апеляційної скарги Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 26.12.2024 у справі № 904/3412/24, призначено у судовому засіданні на 06.08.2025 о 12: 00 год.
Ухвалою суду від 06.08.2025 розгляд апеляційної скарги Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 26.12.2024 у справі №904/3412/24, відкладено на 21.01.2026 о 10:20 годині.
У судовому засіданні 21 січня 2026 року суд оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення, яке буде проголошено в судовому засіданні 8 квітня 2026 року о 12:30.
У зв`язку з перебуванням судді-доповідача Чус О.В. у відпустці розгляд справи № 904/3412/24, призначений на 08 квітня 2026 року, не відбувся.
Ухвалою суду від 15.04.2026 розгляд апеляційної скарги Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 26.12.2024 у справі № 904/3412/2 призначено у судовому засіданні на 03.06.2026 о 12:30 год.
20.03.2026 від позивача до ЦАГС надійшли додаткові пояснення; Головне управління ДПС у Дніпропетровській області просить суд апеляційної інстанції врахувати, що після останнього судового засідання, яке відбулось 21.01.2026, та до дати оголошення рішення суду апеляційної інстанції (08.04.2026) Верховним Судом прийнято низку постанов, у яких викладено нові правові висновки щодо застосування норм права у спорах за позовами контролюючих органів про визнання угод недійсними як таких, що суперечать інтересам держави та суспільства у зв`язку з їх спрямованістю на отримання незаконної податкової вигоди. Вказані постанови Верховного Суду суттєво впливають на правову оцінку обставин даної справи та підлягають обов`язковому врахуванню судом апеляційної інстанції при ухваленні рішення.
Згідно з частиною 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17 зазначила, що суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду.
Оскільки вказані постанови Верховного Суду були прийняті вже після проведення дебатів у справі № 904/3412/24, Позивач не мав можливості навести викладені в них правові висновки під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції по суті. У зв`язку з цим Позивач просить поновити строк на подання цих додаткових пояснень та долучити їх до матеріалів справи.
Постанова Верховного Суду від 25.02.2026 у справі № 912/1769/24
У зазначеній постанові, якою касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий будинок «НОВААГРО» залишено без задоволення, а постанову Центрального апеляційного господарського суду від 16.04.2025 та рішення Господарського суду Кіровоградської області від 05.11.2024 залишено без змін, Верховний Суд виклав такі правові висновки.
Щодо юрисдикції спорів за позовами контролюючих органів про визнання правочинів недійсними, Верховний Суд, посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 29.02.2024 у справі № 580/4531/23, зазначив, що вирішуючи питання предметної юрисдикції спору за позовом суб`єкта владних повноважень до суб`єктів приватного права щодо оспорення вчинених ними правочинів, необхідно враховувати, що статус позивача та зазначені ним мотиви звернення до суду не є достатнім чи визначальним критерієм для віднесення такого спору до предметної юрисдикції адміністративних судів. Судам необхідно виходити із суті права або інтересу, що оспорюється або за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, обраного способу захисту та характеру спірних правовідносин у сукупності. Оспорюючи правочин, вчинений суб`єктами приватного права та спрямований на набуття, зміну або припинення ними цивільних прав чи обов`язків, суб`єкт владних повноважень передусім втручається у приватноправові відносини та застосовує спосіб захисту, властивий саме цим відносинам, тому такий спір є приватноправовим, а справа в такому спорі відноситься до предметної юрисдикції господарських судів.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.05.2025 у справі № 420/12471/22 дійшла висновку, що адміністративні суди мають юрисдикцію щодо розгляду справ за позовами контролюючого органу про визнання правочинів недійсними, укладених підприємствами, які не здійснювали господарської діяльності, що встановлено вироком суду. Однак, оскільки такі обставини не доводились Позивачем у даній справі та не були встановлені судами, дана справа належить до юрисдикції господарських судів.
Щодо доказів наявності умислу сторін правочину, Верховний Суд зазначив, що вирок суду у кримінальній справі не є єдиним доказом, який може підтверджувати наявність умислу на вчинення правочину з метою, що порушує інтереси держави.
Щодо повноважень контролюючого органу на звернення з подібним позовом, відповідно до підпункту 20.1.30 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право звертатися до суду, у тому числі подавати позови до підприємств, установ, організацій та фізичних осіб, щодо визнання оспорюваних правочинів недійсними. Законодавством визначено та надано право контролюючому органу звертатися з подібними позовними вимогами до судів, навіть якщо державний орган не є безпосередньо стороною оспорюваних правочинів. Роль такого органу полягає в доведенні тієї обставини, що такий правочин було укладено між учасниками господарських відносин з метою ухилення від сплати податків або з іншими цілями, які суперечать інтересам держави.
У спорах, які подаються до суду в інтересах держави, до предмету доказування входить встановлення обставин саме порушення інтересів держави, а не органу, який безпосередньо подає такий позов.
Щодо безтоварності операцій як підстави для визнання правочинів недійсними, Верховний Суд зазначив, що дії відповідачів, пов`язані з укладенням оспорюваних правочинів, спрямовані на отримання незаконної податкової вигоди, які відповідно суперечать інтересам держави і суспільства, оскільки порушують встановлений правовий порядок як у сфері господарської діяльності, так і в податкових правовідносинах, а тому укладені договори не направлені на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними.
Висновки судів про безтоварність операцій можуть бути обґрунтовані не лише посиланнями на зміст товарно-транспортних накладних, а й на обставини, підтверджені іншими наявними у справі доказами, зокрема про те, що сторони спірного правовідношення не мали реальної можливості виконувати такі зобов`язання. Суди встановили відсутність у власності чи користуванні постачальника за оспорюваними договорами сільськогосподарської техніки, земельних ділянок, які б могли підтверджувати реальність поставки власної сільськогосподарської продукції, яка є предметом договорів. Відсутність земельних ділянок, які б могли підтверджувати реальність поставки власної сільськогосподарської продукції, є свідченням безтоварності спірних операцій.
Щодо ефективності способу захисту у вигляді визнання договору недійсним без застосування наслідків недійсності, Верховний Суд відхилив доводи скаржника про те, що оскільки предметом спору є виключно вимоги про визнання недійсними договорів, які не поєднані з вимогами про застосування наслідків їх недійсності, такий позов не може відновити прав, на захист яких його подано. Суд зазначив, що необхідність поєднання вимоги про визнання договору недійсним з вимогами про застосування наслідків його недійсності стосується випадків, коли оспорюваний договір було повністю або частково виконано. Оскільки наслідки за спірними правочинами не настали, позов про визнання договорів недійсними є ефективним способом захисту.
Вирішення спору може бути самостійною підставою для відновлення прав та інтересів держави, на захист яких подано позов, оскільки встановлення судом факту безтоварності господарських операцій та визнання недійсними оспорюваних договорів є підставою для скасування податкових нарахувань.
Щодо відмежування від адміністративних спорів про реєстрацію податкових накладних, за наслідками розгляду адміністративної справи було лише вирішено питання про те, чи правомірно податковий орган не реєстрував податкові накладні щодо господарських операцій, проведених на підставі оспорюваних договорів. Натомість обставин щодо того, чи були господарські операції з поставки товару реальними, та чи правомірно на їх підставі сформовані суми податкового кредиту, під час розгляду адміністративної справи не з`ясовувались. Водночас такі обставини входять у предмет доказування у справі за позовом контролюючого органу про визнання договорів недійсними. Саме вирішення такого спору, в межах якого мають бути встановлені обставини щодо реальності господарських операцій, може остаточно вичерпати конфлікт між податковим органом та суб`єктами господарювання, забезпечити правову визначеність у спірних правовідносинах та запобігати виникненню інших спорів.
Щодо достовірності первинних документів, відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 20.12.2019 у справі № 826/16776/18, наявність у платника ПДВ первинних документів, які складені для оформлення операції з постачання, не є безумовною підставою для визнання за платником податку права на податковий кредит. Обов`язковою умовою є достовірність цих документів. Товарно-транспортна накладна підтверджує факт надання послуг з перевезення товарів, документує рух матеріальних цінностей та є одним із доказів реальності здійснення господарської операції з постачання товарів. Внесення до первинних документів недостовірних відомостей вказує на відсутність факту перевезення як господарської події та, відповідно, свідчить про відсутність факту поставки товару на виконання умов спірних договорів.
Постанова Верховного Суду від 11.02.2026 у справі № 905/329/25
У зазначеній постанові Верховний Суд знов акцентував, що в межах справи про оскарження рішення контролюючого органу про відмову у реєстрації податкових накладних не з`ясовується питання реальності господарських операцій, а тому в межах розгляду справи про визнання угод недійсними не відбувається переоцінка висновків та доказів, наведених у справі про оскарження рішення податкового органу про відмову в реєстрації податкових накладних.
Верховний Суд також зазначив, що суди першої та апеляційної інстанцій при розгляді позову контролюючого органу до суб`єктів господарювання про визнання угод недійсними неправомірно не надали оцінки наведеним податківцями доказам недійсності угоди, зокрема факту надання відповідачем завідомо неправдивої інформації щодо орендованого нерухомого майна, оскільки фактично орендодавець не мав майна, щодо якого було укладено договір оренди. Натомість суди безпідставно посилались на висновки, зроблені адміністративним судом в межах справи про визнання недійсним рішення контролюючого органу про відмову в реєстрації податкових накладних, хоча в межах адміністративної справи адміністративний суд не досліджував і не повинен був досліджувати реальність та товарність здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентами.
Постанова Верховного Суду від 25.02.2026 у справі № 922/2986/24
У зазначеній постанові Верховний Суд підкреслив, що у спірних правовідносинах територіальний орган ДПС як контролюючий орган наділений законним правом на звернення до суду з позовом про визнання недійсними укладених відповідачами договорів, оскільки така вимога обґрунтована виявленими обставинами щодо безпідставного формування стороною угоди податкового кредиту з податку на додану вартість, що може вплинути на сплату податкового зобов`язання до Державного бюджету України або на право вимагати бюджетне відшкодування сплаченої суми такого податку, відтак безумовно стосується прав та інтересів держави і суспільства в питаннях добросовісного ведення господарської діяльності та належної сплати податків, які в свою чергу є базою для існування усіх державних інституцій, соціального забезпечення, підтримання інфраструктури.
Господарські операції для визначення податкового кредиту мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.
Необґрунтована податкова вигода характеризується відсутністю фактичного виконання господарських операцій, здійсненням операцій без ділової мети та обліком операцій безвідносно до їх реального економічного змісту. Якщо певна господарська операція не відбулася чи відбулася не за тим її змістом, який відображений в укладених платником податку договорах, то це є підставою для застосування відповідних наслідків у податковому обліку.
Недоведеність фактичного здійснення господарської операції позбавляє первинні документи юридичної значимості для цілей формування податкової вигоди, а покупця - права на формування цієї податкової вигоди навіть за наявності правильно оформлених за зовнішніми ознаками та формою, але недостовірних та у зв`язку з цим юридично дефектних первинних документів, та незважаючи на наявність у платника податку доказів сплати продавцеві вартості товарів або послуг, якщо рух коштів не забезпечений зв`язком з фактично вчиненою господарською операцією.
Склавши первинні документи бухгалтерського обліку, які не підтверджують реальний рух активів, відповідачі діяли узгоджено, переслідуючи мету створення формальних підстав для виникнення у сторони угоди права на податковий кредит з податку на додану вартість. Дії відповідачів щодо документального оформлення оспорюваних правочинів, направлення податкових накладних для реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних, направлення до контролюючого органу та до суду первинних документів, що містять завідомо неправдиві відомості, свідчать про наявність у відповідачів мети зі створення штучних підстав для незаконного отримання права на податковий кредит і, як наслідок, для зменшення податкових зобов`язань перед Державним бюджетом України.
Безтоварність господарських операцій з формальним складенням первинних документів та з метою формування безпідставної податкової вигоди безумовно суперечить інтересам держави і суспільства та в розумінні частини першої статті 203, частини першої статті 215, частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України є підставою для визнання таких договорів недійсними.
Позивач звертає увагу, що обставини справи № 904/3412/24 є схожими з обставинами справ, у яких Верховним Судом викладено вказані правові висновки. У даній справі Позивач доводить безтоварність оспорюваних угод через фактичну відсутність у Відповідача 1 земельних ділянок, на яких ним нібито власноруч було вирощено предмети угод. Зазначений факт підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та листами територіальних громад про те, що Відповідач 1 не має зареєстрованих прав на ці земельні ділянки. Як зазначив Верховний Суд у справі № 912/1769/24, відсутність земельних ділянок, які б могли підтверджувати реальність поставки власної сільськогосподарської продукції, є свідченням безтоварності спірних операцій.
Крім того, Позивач доводить безтоварність угод через неможливість ідентифікувати осіб, які нібито від імені Відповідачів 2 та 3 отримували товар від Відповідача 1, оскільки у видаткових накладних та товарно-транспортних накладних відсутнє зазначення посад, прізвищ, імен та по-батькові таких осіб; через наявність у значній кількості документів первісної документації недостовірної інформації, що спростовується даними відповідних органів державної влади та місцевого самоврядування; через відсутність документів складського зберігання зерна, передбачених Законом України «Про зерно та ринок зерна в Україні». Вказані обставини Позивач доводить як позовною заявою з доданими документами, так і численними додатковими процесуальними документами, в яких детально, з посиланням на конкретні документи первісної документації та відповіді компетентних органів, наводить докази безтоварності угод та дефектів первісної документації.
Відповідно до висновків Верховного Суду у справі № 905/329/25, суди першої та апеляційної інстанцій при розгляді позову контролюючого органу про визнання угод недійсними неправомірно не надали оцінки наведеним податковим органом доказам недійсності угоди, а безпідставно посилалися на висновки, зроблені адміністративним судом в межах справи про визнання недійсним рішення контролюючого органу про відмову в реєстрації податкових накладних, хоча в межах адміністративної справи адміністративний суд не досліджував і не повинен був досліджувати реальність та товарність здійснення господарських операцій.
Висновки Верховного Суду у справі № 922/2986/24 підтверджують, що безтоварність господарських операцій з формальним складенням первинних документів та з метою формування безпідставної податкової вигоди безумовно суперечить інтересам держави і суспільства та є підставою для визнання таких договорів недійсними.
Наведені вище постанови Верховного Суду були прийняті вже після проведення дебатів у справі № 904/3412/24. Позивач не мав можливості надати їх та навести викладені у них висновки під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції по суті. Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, наведених у постанові від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду. Крім того, відповідно до частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Згідно зі статтею 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Головне управління ДПС у Дніпропетровській області просить суд апеляційної інстанції поновити строк на подання додаткових пояснень з посиланням на нові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 25.02.2026 у справі № 912/1769/24, від 11.02.2026 у справі № 905/329/25 та від 25.02.2026 у справі № 922/2986/24, долучити дані пояснення до матеріалів справи № 904/3412/24 та врахувати наведені висновки Верховного Суду при ухваленні рішення у справі № 904/3412/24.
03.06.2026 відповідачі 1, 2 наданим процесуальним правом не скористались та не забезпечили явку в судове засідання повноважних представників.
Суд апеляційної інстанції враховуючи те, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представників відповідачів 1,2.
У судовому засіданні 03.06.2026 проголошено скорочене судове рішення (вступну та резолютивну частини постанови) по справі.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлених місцевим господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до вимог частин 1, 2, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Відповідно до положень статей 74, 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Як вбачається з матеріалів справи, Позивач зазначає, що під час супроводження в Київському окружному адміністративному суді справи № 320/1016/21 за позовом Фермерського господарства «АГРОР» до Головного управління ДПС у Київській області та Державної податкової служби України про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії встановлено, що Фермерське господарство «АГРОР», яке є юридичною особою та перебуває на податковому обліку в Головному управлінні ДПС у Дніпропетровській області, направило на реєстрацію в Єдиному реєстрі податкових накладних податкові накладні №№ 12, 13 від 04.04.2020 (т. 2, а.с. 69, 75), № 14 від 05.04.2020 (т. 2, а.с. 81-82), № 15 від 06.04.2020 (т. 2, а.с. 88-89), №№ 16, 17 від 07.04.2020 (т. 2, а.с. 95, 101), № 18 від 08.04.2020 (т. 2, а.с. 107), № 20 від 09.04.2020 (т. 2, а.с. 113-114), № 22 від 10.04.2020 (т. 2, а.с. 119-120), №№ 24, 25 від 11.04.2020 (т. 2, а.с. 127-128, 133), № 26 від 13.04.2020 (т. 2, а.с. 137), №№ 27, 28 від 14.04.2020 (т. 2, а.с. 143-144, 150), №№ 29, 31 від 15.04.2020 (т. 1, а.с. 176-177; т. 2, а.с. 156), №№ 30, 32 від 16.04.2020 (т. 1, а.с. 169; т. 2, а.с. 162), №№ 46, 47 від 17.04.2020 (т. 1, а.с. 166-167; т. 2, а.с. 181), № 48 від 18.04.2020 (т. 2, а.с. 193), № 49 від 22.04.2020 (т. 2, а.с. 198-199), №№ 50, 51 від 24.04.2020 (т. 2, а.с. 205, 211-212), № 52 від 29.04.2020 (т. 2, а.с. 218).
Позивач повідомляє суд, що вказані податкові накладні складено за результатами господарсько-фінансової діяльності Фермерського господарства «АГРОР».
Зокрема, 10.03.2020 між Фермерським господарством «АГРОР» (надалі – постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «СЕ-НАТ ТРЕЙД» (надалі – покупець) укладено договір поставки № 04/01-2020 З (т. 5, а.с. 2-3, надалі – Договір від 10.03.2020), за результатами виконання якого складені податкові накладні №№ 12, 13 від 04.04.2020 (т. 2, а.с. 69, 75), №№ 16, 17 від 07.04.2020 (т. 2, а.с. 95, 101), № 18 від 08.04.2020 (т. 2, а.с. 107), № 25 від 11.04.2020 (т. 2, а.с. 133), № 26 від 13.04.2020 (т. 2, а.с. 137), № 28 від 14.04.2020 (т. 2, а.с. 150), № 29 від 15.04.2020 (т. 2, а.с. 156), № 30 від 16.04.2020 (т. 2, а.с. 162), № 46 від 17.04.2020 (т. 2, а.с. 181), № 50 від 24.04.2020 (т. 2, а.с. 205), № 52 від 29.04.2020 (т. 2, а.с. 218).
Згідно з пунктом 1.2 Договору від 10.03.2020 під «товаром» в цьому Договорі розуміється продукція - зерно українського походження (надалі іменується товар).
Відповідно до пункту 1.3 Договору від 10.03.2020 найменування товару, його вартість, кількість оговорюється сторонами та відображається у рахунках-фактурах та у видаткових накладних, які є його невід`ємною частиною, або в специфікаціях.
Згідно зі специфікаціями № 1 від 10.03.2020, № 2 від 17.03.2020, № 3 від 20.03.2020, № 4 від 25.03.2020, № 5 від 26.03.2020, № 6 від 01.04.2020, № 7 від 02.04.2020, № 8 від 03.04.2020, № 9 від 04.04.2020, №№ 10, 11 від 07.04.2020, № 12 від 08.04.2020, № 13 від 11.04.2020, № 14 від 13.04.2020, № 15 від 14.04.2020, № 16 від 16.04.2020, № 17 від 17.04.2020, № 18 від 24.04.2020 (т.5, а.с. 3-12) товаром зазначені пшениця озима, пшениця, пшениця 3 класу та пшениця 4 класу.
На підставі пункту 1.5 Договору від 10.03.2020 продавець гарантує, що він є сільськогосподарським товаровиробником відповідно до ст. 14.1.235 Податкового кодексу України, товар, що є предметом поставки за цим Договором, вироблений (вирощений) безпосередньо продавцем і належить до категорії товарів, визначених ст. 14.1.234 Податкового кодексу України. 
На підставі пункту 3.2 Договору від 10.03.2020 загальна вартість товару згідно Договору дорівнює загальній фактичній вартості товарів, що поставлено постачальником покупцю за весь час дії цього Договору. 
Відповідно до пункту 7.1 Договору від 10.03.2020 цей Договір набуває чинності з моменту його підписання уповноваженими на те особами і діє в частині виконання постачальником зобов`язань щодо поставки товару – по 31 грудня 2020 р. включно, а по взаєморозрахунках – до повного виконання своїх зобов`язань кожної із сторін.
Позивач указує, що на підтвердження виконання умов Договору від 10.03.2020 Фермерським господарством «АГРОР» надано на розгляд Комісії Головного управління ДПС у Київській області та до Київського окружного адміністративного суду разом із позовною заявою у справі №320/1016/21 наступні видаткові накладні: №№ 170, 174 від 04.04.2020 (т. 1, а.с. 148, 149), №№175, 176 від 07.04.2020 (т. 2, а.с. 100, 106), № 177 від 08.04.2020 (т. 2, а.с. 112), № 180 від 11.04.2020 (т. 2, а.с. 136), № 181 від 13.04.2020 (т. 2, а.с. 142), № 184 від 14.04.2020 (т. 2, а.с. 155), № 190 від 15.04.2020 (т. 2, а.с. 161), № 192 від 16.04.2020 (т. 2, а.с. 167), № 194 від 17.04.2020 (т. 2, а.с. 186), № 201 від 24.04.2020 (т. 2, а.с. 210), № 208 від 29.04.2020 (т. 2, а.с. 223).
Факти постачання товару Фермерське господарство «АГРОР» підтверджувало наступними товарно-транспортними накладними: 
- №№ 1, 2, 3, 4 від 04.04.2020 (т. 2, а.с. 244-247); 
- №№ 1, 1/2, 1/3, 2 від 07.04.2020 (т. 2, а.с. 248-250; т. 3, а.с. 1); 
- № 1 від 08.04.2020 (т. 3, а.с. 2); 
- №№ 1/1, 2/1, 3/1 від 11.04.2020 (т. 3, а.с. 3-5); 
- №№ 1/1, 2/1, 3/1 від 13.04.2020 (т. 3, а.с. 6-8); 
- № 1 від 14.04.2020 (т. 3, а.с. 9);
- №№ 1, 2 від 15.04.2020 (т. 3, а.с. 10-11); 
- № 1 від 16.04.2020 (т. 3, а.с. 12); 
- № 1/1 від 17.04.2020 (т. 3, а.с. 13); 
- № 1 від 24.04.2020 (т. 3, а.с. 14).
До матеріалів справи також долучено копію платіжного доручення № 1009 від 08.04.2020 на суму 1 000 000 грн (т. 2, а.с. 66).
31 березня 2020 року між Фермерським господарством «АГРОР» (надалі – постачальник) та Приватним акціонерним товариством «Сумський завод продовольчих товарів» (надалі – покупець) укладено договір постачання № 167 (т. 1, а.с. 155-159, надалі – Договір від 31.03.2020), за результатами виконання якого складені податкові накладні № 14 від 05.04.2020 (т. 2, а.с. 81-82), №15 від 06.04.2020 (т. 2, а.с. 88-89), № 20 від 09.04.2020 (т. 2, а.с. 113-114), № 22 від 10.04.2020 (т.2, а.с. 119-120), № 24 від 11.04.2020 (т. 2, а.с. 127-128), № 27 від 14.04.2020 (т. 2, а.с. 143-144), №31 від 15.04.2020 (т. 1, а.с. 176-177), № 32 від 16.04.2020 (т. 1, а.с. 169), № 47 від 17.04.2020 (т. 1, а.с. 166-167), № 48 від 18.04.2020 (т. 2, а.с. 193), № 49 від 22.04.2020 (т. 2, а.с. 198-199), № 51 від 24.04.2020 (т. 2, а.с. 211-212).
Згідно з пунктом 1.2 Договору від 31.03.2020 найменування товару/номенклатура: насіння соняшника, зібраного з сільськогосподарських угідь постачальника, що відповідає вимогам ГОСТу 22391-89: ДСТУ 7011:2009. Товар придбається покупцем з метою подальшого використання у господарській діяльності. 
Згідно з пунктом 1.3 Договору від 31.03.2020 документи на товар, які постачальник повинен передати покупцю при поставці кожної парті товару:
- видаткову накладну;
- податкову накладну;
- рахунок-фактуру.
Відповідно до пункту 5.3 Договору від 31.03.2020 остаточна сума Договору розраховується сторонами як сума всіх партій товару у погоджених заявках на протязі дії цього Договору.
Згідно з пунктом 9.1 Договору від 31.03.2020 даний Договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 31 серпня 2020 року, а в частині розрахунків, відповідальності сторін та санкцій, встановлених договором – до повного виконання зобов`язань. 
Позивач повідомляє, що на підтвердження виконання умов Договору від 31.03.2020 Фермерським господарством «АГРОР» надано на розгляд Комісії Головного управління ДПС у Київській області та до Київського окружного адміністративного суду разом із позовною заявою у справі № 320/1016/21 наступні видаткові накладні: № 183 від 05.04.2020 (т. 2, а.с. 87), № 185 від 06.04.2020 (т. 2, а.с. 94), № 186 від 09.04.2020 (т. 2, а.с. 118), № 187 від 10.04.2020 (т. 2, а.с. 126), №188 від 11.04.2020 (т. 2, а.с. 132), № 189 від 14.04.2020 (т. 2, а.с. 149), № 191 від 16.04.2020 (т. 2, а.с. 180), № 198 від 17.04.2020 (т. 1, а.с. 182), № 199 від 18.04.2020 (т. 2, а.с. 197), № 200 від 22.04.2020 (т. 2, а.с. 204), № 207 від 24.04.2020 (т. 2, а.с. 217).
Факти постачання товару Фермерське господарство «АГРОР» підтверджувало наступними товарно-транспортними накладними:
- №№ 970053, 970054 від 05.04.2020 (т. 1, а.с. 35, 36);
- № 970055 від 06.04.2020 (т. 1, а.с. 37);
- № 970056 від 08.04.2020 (т. 1, а.с. 38);
- №№ 970057, 970058 від 09.04.2020 (т. 1, а.с. 40, 41); 
- №№ 970059, 970060 від 10.04.2020 (т. 1, а.с. 39, 42); 
- № 970061 від 13.04.2020 (т. 1, а.с. 43);
- № 970062 від 16.04.2020 (т. 1, а.с. 44);
- №№ 970063, 970064 від 17.04.2020 (т. 1, а.с. 45, 46); 
- № 970065 від 22.04.2020 (т. 1, а.с. 47); 
- № 970066 від 24.04.2020 (т. 1, а.с. 48).
До матеріалів справи також долучено копію платіжного доручення № 12915 від 06.04.2020 на суму 500 000 грн (т. 2, а.с. 67).
Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області на підставі зазначених вище договорів поставки, документів, оформлених сторонами угод щодо їх виконання, інших документів (отриманих від сторін угод, органів державної влади та місцевого самоврядування тощо) зроблено висновки про наявність у сторін указаних угод на момент їх укладання ознак умислу на укладення угод, що суперечать інтересам держави та суспільства.
Позивач зазначає, що з метою підтвердження інформації, вказаної в податкових накладних, щодо реалізації насіння соняшника на адресу Приватного акціонерного товариства «Сумський завод продовольчих товарів» та пшениці на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю «СЕ-НАТ ТРЕЙД» Фермерським господарством «АГРОР» надано копію довідки № 18 без дати про суборендовані земельні ділянки (т. 1, а.с. 153-154), в якій зазначено, що Фермерське господарство «АГРОР» суборендує 61 земельну ділянку загальною площею 1 525,62 га у Фермерського господарства «АГРОСТАР ЛІМІТЕД» на території Миколаївської області та у Фермерського господарства «АГРОЛЕНД КОМПАНІ» на території Херсонської області.
Проте Головне управління ДПС у Дніпропетровській області вважає, що вказані обставини Фермерським господарством «АГРОР» не доведені, оскільки останнім не надані копії договорів суборенди земельних ділянок на загальну площу 1 039,16 га, оформлені відповідно до норм чинного законодавства, тому у відповідача 1 відсутні земельні ділянки для вирощування сільськогосподарських культур.
Також позивач повідомляє, що ним зроблено запити до Головних управлінь Національної поліції в Полтавській та Сумській областях (листи №№ 45001/5/04-36-05-01-10, 45006/5/04-36-05-01-10 від 21.11.2023 – т. 1, а.с. 83-90). Згідно з відповідями, наданими Головними управліннями Національної поліції в Полтавській та Сумській областях (листи № 1325/117/03/33-2023 від 02.12.2023, № 5863/115/03/45-2023 від 13.12.2023 – т. 1, а.с. 49-73), жодний транспортний засіб із зазначених у товарно-транспортних накладних не зафіксований системами відеоспостереження транспортних засобів у вказані в цих товарно-транспортних накладних дати (частина транспортних засобів взагалі не зафіксована системою в зазначених областях, частина зафіксована, але в інші дні).
Крім того, позивач указує, що звертався із запитами до Регіонального сервісного центру Головного сервісного центру МВС у Дніпропетровській області про надання відомостей щодо автомобілів/причепів з державними номерними знаками, зазначеними в товарно-транспортних накладних відповідачів, виданих на реалізацію спірних договорів, а також відомостей про осіб, які мали право керування такими транспортними засобами (листи Головного управління ДПС у Дніпропетровській області №№ 43247/5/04-36-05-01-10, 43248/5/04-36-05-01-10, 43250/5/04-36-05-01-10 від 09.11.2023, № 45013/5/04-36-05-01-10 від 21.11.2023 – т. 1, а.с. 74-82, 91-93). На вказані листи позивач отримав відповіді Регіонального сервісного центру Головного сервісного центру МВС у Дніпропетровській області №№ 31/4-4404, 31/4-4405, 31/4-4406 від 16.11.2023, № 31/29-187 від 07.12.2023 (т. 1, а.с. 28-34, 94-95). З наданих відповідей убачається, що жодний із зазначених транспортних засобів не зареєстрований за перевізниками, вказаними в товарно-транспортних накладних. Водійські посвідчення на зазначені в товарно-транспортних накладних транспортні засоби або взагалі не видавались, або видавались не тим водіям, які вказані в цих накладних.
Таким чином, Головне управління ДПС у Дніпропетровській області вважає, що фактично господарські операції з поставки Фермерським господарством «АГРОР» товару контрагентам за договорами не відбувались.
Також позивач зазначає, що Фермерським господарством «АГРОР» з метою підтвердження реальності здійснення господарських операцій контролюючим органам надавались письмові пояснення, в яких відповідач 1 повідомляв, що для збору врожаю пшениці та соняшника у 2019році залучав фізичних осіб – підприємців Вертелецького В.А., Мороза Є.Г. та Шаргородського С.В. (т. 2, а.с. 224). Однак перевірка не підтвердила взаємовідносини між Фермерським господарством «АГРОР» та фізичною особою – підприємцем Морозом Є.Г. (т. 1, а.с.249-250; т. 2, а.с. 1-3).
Беручи до уваги правові позиції, викладені в постановах Верховного Суду від 20.02.2018 у справі № 809/117/13-а, від 22.03.2018 у справі № 815/3666/16, від 10.04.2018 у справі № 815/24/17, від 10.09.2020 у справі № 805/3461/16-а, від 05.05.2023 у справі №160/15514/20, Головне управління ДПС у Дніпропетровській області вважає, що господарські операції за договором поставки № 04/01-2020 З від 10.03.2020 та за договором постачання № 167 від 31.03.2020 фактично не здійснювались, тому платники податків не мають права на податкову вигоду у вигляді податкового кредиту та/або зменшення оподатковуваного доходу на суму витрат.
Позивач просить визнати недійсними договір поставки № 04/01-2020 З від 10.03.2020, укладений між Фермерським господарством «АГРОР» та Товариством з обмеженою відповідальністю «СЕ-НАТ ТРЕЙД», та договір постачання № 167 від 31.03.2020, укладений між Фермерським господарством «АГРОР» та Приватним акціонерним товариством «Сумський завод продовольчих товарів».
За наслідками розгляду позову господарським судом прийнято оскаржуване рішення.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виснував наступне.
Суд виходив з того, що Головне управління ДПС у Дніпропетровській області не є стороною оспорюваних правочинів, а тому, звертаючись до суду з позовом про визнання договорів недійсними, повинно довести наявність порушеного права або законного інтересу, на захист якого подано позов. На думку суду, позивач не довів, що оспорювані договори порушують його права та інтереси, а відсутність порушеного права є самостійною підставою для відмови в позові.
Суд зазначив, що відповідно до статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на судовий захист саме порушеного цивільного права. Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою, наявність підстав для оспорювання правочину та встановлення, чи порушується суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.
Суд послався на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 04.12.2019 у справі №910/15262/18, від 03.03.2020 у справі №910/6091/19, від 29.08.2023 у справі №910/5958/20, відповідно до яких особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а відсутність порушеного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у позові незалежно від інших встановлених судом обставин. 
Також суд зазначив, що у разі з`ясування обставин відсутності порушеного права позивача судам не потрібно вдаватись до оцінки спірного правочину на предмет його відповідності положенням законодавства.
Суд дійшов висновку, що Головне управління ДПС у Дніпропетровській області не довело наявності в нього порушеного права та інтересу, тому вимоги позивача не підлягають задоволенню. При цьому суд зазначив, що решта доводів та заперечень сторін не береться до уваги, оскільки вони не спростовують наведених вище висновків. Суд також врахував практику Європейського суду з прав людини щодо обґрунтованості судових рішень.
Однак, колегія суддів не погоджується з даним висновком, з огляду на наступне.
Відповідно до частини 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.
Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.
У ст. 4 ГПК України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення ( чи оспорювання ) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.
Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.
Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.
Положення частини 2 ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України передбачають такий спосіб захисту порушеного права, як визнання недійсним правочину (господарської угоди).
ЦК України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; шляхом укладання правочинів суб`єкти цивільних відносин реалізують свої правомочності, суб`єктивні цивільні права за допомогою передачі цих прав іншим учасникам.
Ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до частин 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами ) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
У розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття "заінтересована особа" такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.
Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.
Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.
Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.
Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення. Для такого визнання з огляду на приписи ст. 5 ЦК України суд має застосувати акт цивільного законодавства, чинний на момент укладення договору ( такі висновки сформульовано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 р. у справі № 905/1227/17 і від 13.07.2022 р. у справі № 363/1834/17 ).
Відповідно до пп. 20.1.30 п. 20.1 ст. 20 Податкового кодексу України (далі - ПК України) контролюючі органи, визначені підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, мають право звертатися до суду, у тому числі, подавати позови до підприємств, установ, організацій та фізичних осіб, щодо визнання оспорюваних правочинів недійсними та застосування визначених законодавством заходів, пов`язаних із визнанням правочинів недійсними, а також щодо стягнення в дохід держави коштів, отриманих за нікчемними договорами.
Контролюючими органами є податкові органи ( підпункт 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 ПК України ). 
За приписами ч. 3 ст. 228 ЦК України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави. 
Аналогічні приписи містяться в ч. 1 ст. 208 ГК України, якщо господарське зобов`язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобов`язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов`язанням, а у разі виконання зобов`язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.
При кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін.
Встановлюючи правовий наслідок правочину, який вчинено без додержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, частина 3 ст. 228 ЦК України, так само, як і інші правові норми, не визначають ознаки такого правочину. До кола таких правочинів належать, зокрема правочини, які вчинені з метою ухилення від оподаткування, отримання незаконної податкової вигоди.
Верховний Суд зазначає, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме собою невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину (постанова від 31.03.2021 у справі № 201/2832/19).
Виходячи з системного тлумачення наведених положень, вбачається, що контролюючі органи законодавчо уповноважені звертатись до суду з позовами щодо визнання оспорюваних правочинів недійсними. Водночас, обов`язковою умовою визнання правочину недійним є встановлення обставин вчинення такого правочину.
Відповідно до пункту 201.1 статті 201, пункту 187.1 ст. 187 ПК України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.
Датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.
Згідно з пунктом 201.7 ст. 201 ПК України податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс). 
Пунктом 201.10 статті 201 ПК України визначено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.
Київський окружний адміністративний суд рішенням від 29 липня 2022 року у справі №320/1016/21 адміністративний позов Фермерського господарства "Агрор" до Головного управління ДПС у Київській області, як територіальний орган, утворений на правах відокремленого підрозділу, Державної податкової служби України, про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії задоволено повністю.
Суд визнав протиправними дії Головного управління ДПС у Київській області щодо віднесення позивача до переліку ризикових платників податків та скасував відповідне рішення комісії від 19 жовтня 2020 року № 38607, зобов`язавши комісію виключити господарство з цього переліку.
Крім того, суд визнав протиправними та скасував двадцять чотири рішення комісії ГУ ДПС у Київській області про відмову в реєстрації податкових накладних, винесених у квітні та грудні 2020 року. 
Одночасно суд зобов`язав Державну податкову службу України зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних усі зазначені податкові накладні (з номерами 12, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31, 32, 46, 47, 48, 49, 50, 51, 52) датою їх фактичного отримання податковим органом. Загальна сума податку на додану вартість за цими накладними перевищує 1,4 мільйона гривень.
Судом встановлено, що оскаржуване рішення комісії ГУ ДПС у Київській області № 38607 від 19 жовтня 2020 року про відповідність ФГ «Агрор» критеріям ризиковості платника податку прийняте на підставі пункту 8 Критеріїв ризиковості, затверджених Додатком 1 до Порядку № 1165.
Відповідно до цього пункту, підставою для віднесення платника до ризикових є наявність у контролюючому органі податкової інформації, яка визначає ризиковість господарської операції. Проте, як вбачається зі змісту спірного рішення, у графі «податкова інформація» відповідачем не було зазначено жодних конкретних обставин, фактів, операцій чи документів, які б свідчили про ризиковість діяльності позивача. Рішення містить лише загальне посилання на наявність податкової інформації без її ідентифікації.
Суд наголошує, що акт індивідуальної дії, яким є таке рішення, повинен бути обґрунтованим і вмотивованим, тобто містити чіткі фактичні та юридичні підстави для його прийняття. Відповідач не навів доказів на підтвердження тих обставин, які стали підставою для висновку про ризиковість. У відзиві на позовну заяву також не було конкретизовано, які саме ризикові операції мали місце.
Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідачем не доведено правомірності прийнятого рішення, а отже, воно підлягає скасуванню. Крім того, враховуючи, що включення до переліку ризикових платників створює перешкоди в господарській діяльності та є передумовою для зупинення реєстрації податкових накладних, суд зобов`язав комісію виключити позивача з цього переліку на виконання приписів Порядку № 1165, які передбачають такий обов`язок у разі набрання законної сили відповідним судовим рішенням.
Судом досліджено 24 рішення комісії ГУ ДПС про відмову в реєстрації податкових накладних, винесені 27 квітня 2020 року та 22 грудня 2020 року. У всіх цих рішеннях підставою для відмови зазначено «ненадання платником податку копій документів» із посиланням на перелік документів, визначений пунктом 5 Порядку № 520.
Однак суд встановив, що всупереч вимогам затвердженої форми таких рішень (Додаток 4 до Порядку № 1165), відповідач не підкреслив конкретні документи, які, на його думку, не були надані позивачем. Рішення містять лише загальний перелік можливих документів без зазначення того, яких саме документів бракує. Такий підхід позбавляє платника податку можливості зрозуміти, які саме недоліки слід усунути, та ефективно захистити свої права.
Крім того, у квитанціях про зупинення реєстрації податкових накладних, які передували прийняттю оскаржуваних рішень, контролюючий орган також не визначив чіткого переліку документів, необхідних для реєстрації. Це свідчить про недотримання принципу правової визначеності та створює умови для необґрунтованої відмови.
Суд зазначає, що позивач надав до контролюючого органу пояснення та копії первинних документів на підтвердження реальності господарських операцій з контрагентами: ТОВ «СЕ-НАТ ТРЕЙД», ПрАТ «Сумський завод продовольчих товарів», ТОВ «Куземинський маслопресовий завод», ПП фірма «Юкон Агро» та іншими. Ці документи підтверджували зміст, обсяг та вартість операцій, що були відображені у спірних податкових накладних. Відповідач не надав суду жодних доказів, які б ставили під сумнів достовірність цих документів або реальність операцій.
Відповідно до частини 3 статті 2 КАС України, рішення суб`єкта владних повноважень мають бути прийнятими обґрунтовано, з урахуванням усіх обставин, добросовісно та розсудливо. Частина 2 статті 77 КАС України покладає на відповідача обов`язок довести правомірність своїх рішень, якщо він заперечує проти позову.
У цій справі відповідач не виконав цього обов`язку. Він не довів, що позивач відповідає критеріям ризиковості, не навів конкретних фактів, які б свідчили про ризиковість операцій, та не обґрунтував, яких саме документів бракувало для реєстрації податкових накладних. Відтак, усі оскаржувані рішення є протиправними.
Оскільки суд визнав протиправними рішення про відмову в реєстрації, а матеріали справи підтверджують наявність у позивача всіх необхідних документів та реальність господарських операцій, єдиним ефективним способом відновлення прав позивача є зобов`язання Державної податкової служби України зареєструвати податкові накладні в Єдиному реєстрі податкових накладних датою їх фактичного отримання.
Такий спосіб захисту безпосередньо передбачений підпунктом 201.16.4 пункту 201.16 статті 201 Податкового кодексу України та пунктами 19– 20 Порядку ведення Єдиного реєстру податкових накладних, згідно з якими у разі набрання законної сили рішенням суду про реєстрацію податкової накладної вона реєструється в день набрання законної сили таким рішенням.
З огляду на викладене, суд виснував, що позовні вимоги ФГ «Агрор» є повністю обґрунтованими, доведеними належними доказами та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Рішення податкового органу прийняті з порушенням процедури, без належного обґрунтування та без урахування всіх наданих платником документів, що призвело до порушення прав позивача на реєстрацію податкових накладних та безперешкодне здійснення господарської діяльності.
30.11.2022 Шостий апеляційний адміністративний суд залишив апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Київській області, як відокремлений підрозділ ДПС України без задоволення. Рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 липня 2022 року залишив без змін.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду ухвалою від 29 грудня 2022 року відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління ДПС у Київській області, як територіальний орган, утворений на правах відокремленого підрозділу на рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 липня 2022 року та постанову Шостого апеляційний адміністративний суд від 30 листопада 2022 року у справі № 320/1016/21 за позовом Фермерського господарства "Агрор" до Головного управління ДПС у Київській області, як територіальний орган, утворений на правах відокремленого підрозділу, Державної податкової служби України, про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії.
Предметом спору у справі № 904/3412/24 є визнання недійсними: Договіру поставки № 04/01-2020 від 10.03.2020, укладений між Фермерським господарством «АГРОР» та Товариством з обмеженою відповідальністю «СЕ-НАТ ТРЕЙД» та Договіру поставки № 167 від 31.03.2020, укладений між Фермерським господарством «АГРОР» та Приватним акціонерним товариством «Сумський завод продовольчих товарів».
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову виключно з підстав недоведення порушення прав та інтересів ГУ ДПС, фактично не врахував правову природу позовних вимог, заявлених на підставі частини третьої статті 228 ЦК України. 
Із змісту статей 203 та 228 ЦК України вбачається, що законодавець пов`язує недійсність такого правочину саме з його невідповідністю інтересам держави і суспільства. Тому для вирішення спору суд мав установити, чи дійсно укладення спірних договорів було спрямоване на досягнення мети, що суперечить інтересам держави та суспільства, а також чи наявні передбачені законом підстави для застосування наслідків недійсності такого правочину.
Водночас висновок місцевого господарського суду про відсутність порушення власних прав або інтересів ГУ ДПС не може бути самостійною та достатньою підставою для відмови у позові без з`ясування питання щодо наявності чи відсутності порушення саме інтересів держави, на захист яких уповноважений орган звернувся до суду.
Як убачається з наведених апелянтом правових позицій Верховного Суду, які викладено у постанові від 20.03.2019 у справі № 922/1391/18 та Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18.09.2024 у справі № 918/1043/21, інтереси держави є самостійним об`єктом судового захисту, відмінним від приватних інтересів окремих осіб чи навіть державних органів. 
Отже, при розгляді справи суд повинен був надати оцінку доводам позивача щодо того, які саме інтереси держави порушуються спірними правочинами, чи підтверджуються такі обставини належними доказами та чи свідчать вони про наявність підстав для застосування статті 228 ЦК України. 
Відповідно до статті 17 Конституції України забезпечення економічної безпеки України є найважливішою функцією держави та справою всього Українського народу. 
Статтею 95 Конституції України передбачено, що бюджетна система України будується на засадах справедливого і неупередженого розподілу суспільного багатства між громадянами і територіальними громадами, а держава прагне до збалансованості бюджету України. 
Згідно зі статтею 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
За змістом пункту 1 частини першої статті 2 Бюджетного кодексу України бюджет є планом формування та використання фінансових ресурсів для забезпечення завдань і функцій держави. 
При цьому, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.06.2018 у справі № 910/23967/16, кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Податок на додану вартість відповідно до підпункту 9.1.3 пункту 9.1 статті 9 Податкового кодексу України є загальнодержавним податком, а згідно з пунктом 6 частини другої статті 29 Бюджетного кодексу України належить до доходів загального фонду Державного бюджету України.
Проте суд першої інстанції зазначених норм Конституції України, Бюджетного кодексу України та Податкового кодексу України належним чином не проаналізував і не встановив, чи охоплюються спірними правовідносинами інтереси держави у сфері формування доходної частини бюджету та забезпечення економічної безпеки держави. Внаслідок цього висновок про відсутність порушення інтересів держави є передчасним та зробленим без повного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення спору.
Щодо наявності у Головного управління ДПС у Дніпропетровській області повноважень на звернення до суду з даним позовом в інтересах держави, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини другої статті 2 Цивільного кодексу України держава Україна є учасником цивільних відносин. Згідно зі статтею 170 Цивільного кодексу України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Частиною четвертою статті 56 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що держава бере участь у справі через відповідний орган державної влади відповідно до його компетенції.
За змістом пункту 39 частини першої статті 2 Бюджетного кодексу України органами, що контролюють справляння надходжень до бюджету, є органи державної влади та органи місцевого самоврядування, уповноважені здійснювати контроль за правильністю та своєчасністю справляння податків і зборів та інших надходжень бюджету. Відповідно до підпункту 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 Податкового кодексу України такими контролюючими органами є податкові органи. Пунктом 1 Положення про Державну податкову службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.03.2019 № 227, визначено, що Державна податкова служба України є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну податкову політику. Відповідно до пункту 1 Положення про Головне управління ДПС у Дніпропетровській області, затвердженого наказом ДПС від 12.07.2019 № 14, Головне управління ДПС у Дніпропетровській області є територіальним органом Державної податкової служби України та забезпечує реалізацію її повноважень на відповідній території.
Крім того, підпунктом 191.1.45 пункту 191.1 статті 191 Податкового кодексу України до функцій контролюючих органів віднесено звернення до суду у випадках, передбачених законодавством, а підпунктом 20.1.30 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України прямо передбачено право контролюючих органів звертатися до суду з позовами щодо визнання оспорюваних правочинів недійсними та застосування визначених законом наслідків їх недійсності.
Як зазначив Верховний Суд у постанові від 14.02.2020 у справі № 640/18643/18, «Хоча за буквальним змістом цієї норми право контролюючого органу подавати позови до підприємств, установ, організацій та фізичних осіб про визнання правочинів недійсними пов`язане із застосуванням встановлених законом наслідків недійсності правочину, визначення позовних вимог, необхідних і достатніх для виконання функцій, покладених на контролюючий орган, є правом цього органу. Обрання способу захисту інтересів держави у сфері оподаткування в межах виконання встановлених законом завдань та функцій є дискреційними повноваженнями контролюючого органу».
Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.09.2024 у справі № 918/1043/21 зазначила, що у випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона набуває та здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах наданої їм компетенції, а тому поведінка таких органів розглядається як поведінка самої держави у відповідних правовідносинах. Велика Палата Верховного Суду також наголосила, що під час розгляду справи фактичною стороною спору є держава, навіть якщо позивачем визначено конкретний державний орган.
У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що визначати, у чому полягає або може полягати порушення інтересів держави та оспорювати з цих підстав правочини в судовому порядку може лише суб`єкт, наділений владними повноваженнями у відповідних правовідносинах, або прокурор у випадках представництва інтересів держави.
З огляду на наведене колегія суддів вважає, що Головне управління ДПС у Дніпропетровській області як територіальний орган Державної податкової служби України є належним суб`єктом, уповноваженим державою здійснювати захист її інтересів у сфері оподаткування, формування доходної частини бюджету та забезпечення економічної безпеки держави. Саме на цей орган покладено функції контролю за додержанням податкового законодавства та повноваження щодо звернення до суду з позовами про визнання правочинів недійсними у випадках, визначених законом.
За таких обставин висновок суду першої інстанції про відсутність у позивача порушеного права або інтересу не враховує особливостей процесуального статусу контролюючого органу та наведених правових висновків Верховного Суду і Великої Палати Верховного Суду щодо участі держави у цивільних та господарських правовідносинах через уповноважені органи, які реалізують надані їм законом владні повноваження з метою захисту інтересів держави.
Як убачається з матеріалів справи, позивач обґрунтовував позов тим, що вчинення господарських операцій за оспорюваними договорами створювало підстави для формування податкового кредиту з податку на додану вартість та відповідного зменшення податкових зобов`язань платників податків.
На підтвердження зазначених доводів позивач посилався на положення пункту 185.1 статті 185, пункту 187.1 статті 187, статті 201, підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14, пункту 198.3 статті 198, пунктів 200.1 та 200.4 статті 200 Податкового кодексу України, які визначають механізм виникнення податкових зобов`язань з податку на додану вартість, порядок складання та реєстрації податкових накладних, формування податкового кредиту, а також порядок визначення суми податку, що підлягає сплаті до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню.
З урахуванням наведених норм податкового законодавства реєстрація податкових накладних, складених за наслідками здійснення відповідних господарських операцій, є підставою для формування податкового кредиту контрагентами платника податку, що, своєю чергою, впливає на розмір податкових зобов`язань з податку на додану вартість та може мати наслідком як їх зменшення, так і виникнення права на бюджетне відшкодування коштів з Державного бюджету України.
При цьому позивач зазначав, що за оспорюваними правочинами виникли підстави для складання та реєстрації податкових накладних на загальну суму податку на додану вартість 1 560 502,54 грн., що, на його переконання, безпосередньо стосується інтересів держави у сфері формування доходної частини бюджету.
Однак наведені доводи та положення Податкового кодексу України суд першої інстанції належним чином не дослідив, не встановив їх значення для спірних правовідносин. 
За таких обставин висновок місцевого господарського суду про відсутність порушення інтересів держави зроблений передчасно.
Відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які повинні містити обов`язкові реквізити, зокрема посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, а також особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Аналогічні вимоги щодо підтвердження повноважень осіб, які отримують товарно-матеріальні цінності, передбачені пунктом 2.4 розділу 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88.
Крім того, пунктом 11 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 № 363, встановлено перелік обов`язкових реквізитів товарно-транспортної накладної, а підпунктом 11.7 пункту 11 та підпунктом 8.26 пункту 8 цих Правил передбачено необхідність фіксації часу прибуття та вибуття транспортного засобу під час навантаження та розвантаження вантажу.
Як убачається з матеріалів справи, позивач послідовно зазначав, що всі видаткові накладні, складені Фермерським господарством «Агрор» на адресу відповідачів, не містять відомостей про посаду, прізвище, ім`я та по батькові осіб, які отримали товар, а також не містять відомостей щодо довіреностей чи інших документів, які б підтверджували їх повноваження. Відтак такі документи не дозволяють ідентифікувати учасників господарських операцій та перевірити повноваження осіб, які діяли від імені покупців.
Також позивач звертав увагу на системний характер недоліків товарно-транспортних накладних, зокрема відсутність повних відомостей про транспортні засоби та причепи, незазначення повних адрес пунктів навантаження, відсутність інформації про час прибуття та вибуття транспортних засобів, невідповідність відомостей щодо водіїв інформації компетентних державних органів, відсутність підтвердження правових підстав використання транспортних засобів перевізниками, а також відсутність фіксації руху окремих транспортних засобів засобами відеоспостереження у відповідні дати перевезення.
Верховний Суд у постанові від 05.05.2023 у справі № 1340/5998/18 зазначив, що хоча товарно-транспортна накладна сама по собі не є первинним документом бухгалтерського обліку, її наявність та належне оформлення є важливим доказом реального переміщення товару, а відсутність такого документа або суттєві недоліки в його оформленні можуть ставити під сумнів реальний характер господарської операції, особливо у сукупності з іншими обставинами, які свідчать про її безтоварність. У цій же постанові Верховний Суд наголосив, що системна відсутність у первинних документах відомостей про осіб, відповідальних за здійснення господарської операції та правильність її оформлення, об`єктивно ставить під сумнів достовірність відображених у них відомостей.
Водночас місцевий господарський суд не надав оцінки зазначеним доводам позивача та не перевірив, чи є встановлені ним недоліки поодинокими формальними порушеннями, чи мають системний характер і в сукупності з іншими доказами можуть свідчити про відсутність реального здійснення спірних господарських операцій.
За таких обставин колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що положення статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», пункту 2.4 розділу 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88, а також Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 № 363, судом першої інстанції належним чином не проаналізовані та не застосовані при оцінці доказів у справі, що призвело до неповного з`ясування обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення спору.
Як убачається з матеріалів справи, предметом спірних правочинів були зернові культури, обіг яких регулюється спеціальним законодавством. Відповідно до статті 1 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні» зерном є плоди зернових, зернобобових та олійних культур, які використовуються для харчових, насіннєвих, кормових та технічних цілей.
Згідно зі статтею 24 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні» зерно підлягає зберіганню у зернових складах, а власники зерна мають право укладати договори складського зберігання зерна з отриманням складських документів на зерно або зберігати його у власних зерносховищах. Водночас статтею 37 цього Закону передбачено, що на підтвердження прийняття зерна на зберігання зерновий склад зобов`язаний видати подвійне складське свідоцтво, просте складське свідоцтво або складську квитанцію, які є обов`язковими документами складського обліку зерна.
Позивач послідовно зазначав, що зерно, яке було предметом спірних договорів, нібито зберігалося на території третіх осіб, з яких переважно здійснювалося його навантаження та частково розвантаження, однак до матеріалів справи не подано ані договорів складського зберігання зерна, ані складських документів, передбачених статтею 37 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні». 
Крім того, позивач звертав увагу на ненадання Відповідачем 1 декларацій щодо обсягів власного зерна, яке зберігалося у власних або орендованих зерносховищах, що, на думку позивача, суперечить вимогам статей 19 та 20 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні» та має значення для встановлення фактичної наявності у нього зерна в обсягах, необхідних для виконання спірних договорів.
Однак зазначені доводи позивача та наведені ним положення Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні» суд першої інстанції належним чином не дослідив, не встановив їх значення для вирішення спору та не надав оцінки відсутності документів, які відповідно до спеціального законодавства повинні підтверджувати зберігання та обіг зерна.
Колегія суддів погоджується з доводами апелянта про те, що одна з основних обставин, на які посилався позивач як на підтвердження невідповідності спірних правочинів інтересам держави та суспільства, а саме відсутність у Фермерського господарства «Агрор» земельних ділянок, необхідних для вирощування продукції, яка була предметом спірних договорів, залишилася поза увагою суду першої інстанції.
Як убачається з матеріалів справи, позивач зазначав, що відповідно до умов спірних договорів та пояснень, наданих самим Фермерським господарством «Агрор» контролюючим органам, насіння соняшника та пшениця, які були предметом поставки, вирощені безпосередньо Фермерським господарством «Агрор» як сільськогосподарським товаровиробником на земельних ділянках, нібито отриманих у суборенду від Фермерського господарства «Агростар Лімітед» та Фермерського господарства «Агроленд Компані».
На підтвердження цих обставин Фермерським господарством «Агрор» було подано довідку без дати та номера про суборендовані земельні ділянки загальною площею 1 525,62 га та копії договорів суборенди земельних ділянок, які містяться у матеріалах справи.
Разом з тим позивачем були надані відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, відповідно до яких у Фермерського господарства «Агрор», Фермерського господарства «Агростар Лімітед» та Фермерського господарства «Агроленд Компані» відсутні будь-які земельні ділянки на праві власності, оренди або суборенди.
Крім того, з метою перевірки достовірності наданих відповідачем відомостей Державною податковою службою України були направлені запити до органів місцевого самоврядування та військових адміністрацій за місцем розташування земельних ділянок, зазначених у договорах суборенди.
За результатами розгляду таких запитів отримано лист Благодатненської сільської ради Первомайського району Миколаївської області від 12 травня 2023 року № 428, лист Привільненської сільської ради Баштанського району Миколаївської області від 16 травня 2023 року № 859/01.05-6/7, лист Великоолександрівської селищної військової адміністрації Бериславського району Херсонської області від 12 травня 2023 року № 642, лист Білозерської селищної військової адміністрації Херсонського району Херсонської області від 15 травня 2023 року № 01-16/1040, лист Южноукраїнської міської ради Миколаївської області від 15 травня 2023 року № 20/02-34/1288, лист Чорнобаївської сільської військової адміністрації Херсонського району Херсонської області від 31 травня 2023 року № 01-20/850, лист Братської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області від 16 травня 2023 року № 1230/02-23/8/23 та лист Новорайської сільської військової адміністрації Бериславського району Херсонської області від 19 травня 2023 року № 227/05.
Згідно з інформацією, наведеною у вказаних листах, не підтверджено факт надання Фермерському господарству «Агрор», Фермерському господарству «Агростар Лімітед» або Фермерському господарству «Агроленд Компані» в оренду чи суборенду земельних ділянок із зазначеними кадастровими номерами. Також повідомлено, що відповідні земельні ділянки перебувають у комунальній власності територіальних громад або у користуванні інших суб`єктів господарювання, а зазначені фермерські господарства не здійснювали та не здійснюють господарської діяльності на території відповідних громад і не укладали договорів оренди чи суборенди земельних ділянок.
За таких обставин доводи позивача про відсутність у Фермерського господарства «Агрор» земельних ділянок, необхідних для вирощування насіння соняшника та пшениці, які були предметом спірних договорів, мали істотне значення для встановлення походження товару, реальності господарських операцій та достовірності відомостей, зазначених сторонами у договорах і первинних документах.
З урахуванням наведеного, прослідковуються дії відповідачів, спрямовані на отримання незаконної податкової вигоди, які відповідно суперечать інтересам держави і суспільства, оскільки порушують встановлений правовий порядок, як у сфері господарської діяльності, так і в податкових правовідносинах, відповідно укладені Договори не направлені на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними.
У підсумку, за сукупністю встановлених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково відмовив у позові через відсутність порушення прав самого ГУ ДПС. Суд апеляційної інстанції виснував, що ДПС звернулася до суду не на захист своїх корпоративних прав, а на захист інтересів держави, реалізуючи надані Податковим кодексом повноваження (п.п. 20.1.30). Держава є окремим суб`єктом права, і її інтереси (зокрема, у сфері бюджетних надходжень) можуть бути порушені оспорюваними правочинами, навіть якщо ДПС не є їх стороною.
Суд погодився з доводами ДПС, що укладені договори були спрямовані на створення штучних підстав для формування податкового кредиту з ПДВ. Реєстрація податкових накладних за цими «безтоварними» операціями дозволила б контрагентам зменшити свої податкові зобов`язання або отримати бюджетне відшкодування, що безпосередньо призводить до недоотримання державним бюджетом коштів (порушення ст. 67 Конституції України).
Суд дійшов висновку, що господарські операції за договорами не мали на меті реального настання правових наслідків. Цей висновок ґрунтується на сукупності доказів: Відсутність земельних ділянок: Відповідач-1 не мав у власності чи користуванні земельних ділянок, необхідних для вирощування продукції, яка була предметом поставки, що спростовує його твердження про вирощування товару власноруч.
Недоліки первинних документів: Видаткові та товарно-транспортні накладні мають системні недоліки (відсутність даних про осіб, які отримували товар, неточності щодо транспортних засобів тощо), що ставить під сумнів реальність перевезення і поставки.
Аналізуючи всі надані докази, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що документи були складені формально, без реального руху товару.
Апеляційний суд врахував позицію Верховного Суду та зазначив, що факт реєстрації податкових накладних за рішенням адміністративного суду не є автоматичним підтвердженням реальності господарських операцій. Адміністративний суд у справі про відмову в реєстрації накладних перевіряє формальні підстави, тоді як у цій господарській справі предметом доказування є саме реальність і товарність операцій, що і було доведено позивачем.
Отже, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що оспорювані правочини були вчинені з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави та суспільства, а тому є недійсними на підставі статті 228 Цивільного кодексу України.
Відповідно до статті 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повістю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, не з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права; зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 275, частини першої статті 277 Господарського процесуального кодексу України, порушення норм матеріального права є підставою для задоволення апеляційної скарги, скасування рішення господарського суду Дніпропетровської області від 26.12.2024 та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог.
Щодо розподілу судових витрат.
Відповідно до ч.1 ст.129 ГПК України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи висновки суду про задоволення вимог апеляційної скарги судовий збір покладається на відповідачів.
Зокрема, суд вважає за можливе стягнути: 
з відповідача 1/Фермерського господарства «АГРОР» на користь позивача/Головного управління ДПС у Дніпропетровській області 3028,00 грн судового збору за подачу позову та 3633,60 грн судового збору за подачу апеляційної скарги;
з відповідача 2/Товариства з обмеженою відповідальністю «СЕ-НАТ ТРЕЙД» на користь позивача/Головного управління ДПС у Дніпропетровській області 1514,00 грн судового збору за подачу позову та 1816,80 грн судового збору за подачу апеляційної скарги;
з відповідача 3/Приватного акціонерного товариства «Сумський завод продовольчих товарів» на користь позивача/Головного управління ДПС у Дніпропетровській області 1514,00 грн судового збору за подачу позову та 1816,80 грн судового збору за подачу апеляційної скарги;
Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 276, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 26.12.2024 у справі № 904/3412/24 - задовольнити. 
Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 26.12.2024 у справі № 904/3412/24 - скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги – задовольнити.
Визнати недійсним договір поставки № 04/01-2020 від 10.03.2020, укладений між Фермерським господарством «АГРОР» та Товариством з обмеженою відповідальністю «СЕ-НАТ ТРЕЙД».
Визнати недійсним договір поставки № 167 від 31.03.2020, укладений між Фермерським господарством «АГРОР» та Приватним акціонерним товариством «Сумський завод продовольчих товарів».
Стягнути з Фермерського господарства «АГРОР» на користь Головного управління ДПС у Дніпропетровській області 3028,00 грн судового збору за подачу позову та 3633.60 грн судового збору за подачу апеляційної скарги.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Сумський завод продовольчих товарів» на користь Головного управління ДПС у Дніпропетровській області 3028,00 грн судового збору за подачу позову та 3633.60 грн судового збору за подачу апеляційної скарги.
Видачу наказів доручити Господарському суду Дніпропетровської області.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.
Повна постанова складена 01.07.2026.

Головуючий суддя О.В. Чус

Суддя І.М. Кощеєв

Суддя Т.А. Верхогляд