ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

25 травня 2026 року 
м. Київ 

справа № 347/3421/23 
провадження № 61-1502св26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В., 

учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідачі: Косівська міська рада, Головне управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області, 

розглянув на стадії попереднього розгляду в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Парфан Тарас Дмитрович, на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 16 грудня 2025 року у складі колегії суддів Василишин Л. В., Баркова В. М., Максюти І. О. у справі за позовом ОСОБА_1 до Косівської міської ради, Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області про скасування державної реєстрації земельної ділянки, визнання протиправними і скасування рішень Черганівської сільської ради, скасування рішення про реєстрацію прав та їх обтяжень, 

ВСТАНОВИВ: 

Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог 

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Косівської міської ради, Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області, у якому просив: 
- визнати протиправним та скасувати рішення Черганівської сільської ради Косівського району від 25 червня 2019 року № 331/ХІХ-2019 «Про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою»; 
- скасувати державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 2623688301:01:001:0001 та вилучити відомості про неї з Державного земельного кадастру; 
- визнати протиправним та скасувати рішення Черганівської сільської ради Косівського району від 26 листопада 2020 року № 477/ХХYI-2020 «Про затвердження проєкту землеустрою»; 
- скасувати рішення державного реєстратора Косівської міської ради від 09 грудня 2020 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 55600311, та вилучити відомості про об`єкт нерухомого майна (реєстраційний номер 2243951826236) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 

Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що з початку 1990-х років він фактично користується земельною ділянкою, розташованою у АДРЕСА_1, поблизу автозаправної станції. 

24 січня 2007 року Черганівська сільська рада ухвалила рішення, яким надала позивачу дозвіл на виготовлення проєкту землеустрою щодо відведення зазначеної земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель запасу сільської ради. 

31 липня 2007 року Черганівська сільська рада погодила межі земельної ділянки площею 0,28 га відповідно до акта земельної комісії від 04 лютого 2007 року та кадастрового плану. На замовлення позивача у лютому-серпні 2007 року землевпорядним підприємством «Діл-інженер» розроблено проєкт землеустрою щодо відведення цієї земельної ділянки. 

09 серпня 2007 року Івано-Франківська регіональна філія Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» прийняла обмінний файл № 1732, а 15 серпня 2007 року проєкт землеустрою отримав позитивний висновок державної експертизи. Земельній ділянці площею 0,28 га у АДРЕСА_1 присвоєно кадастровий номер 2623688301:01:001:0155. 

Разом із тим, у червні 2023 року після повторного звернення до органу місцевого самоврядування щодо затвердження проєкту землеустрою позивачу стало відомо, що спірна земельна ділянка перебуває у комунальній власності Черганівської територіальної громади. 

З отриманої 26 липня 2023 року інформаційної довідки, наданої за результатами звернення до органів поліції, вбачається, що рішення про надання позивачу дозволу на розроблення проєкту землеустрою втратило чинність у 2012 році у зв`язку з тим, що позивач не звернувся із заявою про його затвердження та видання державного акта. Надалі спірна земельна ділянка була віднесена до земель комунальної власності територіальної громади. 

Відповідно до інформації, наданої Головним управлінням Держгеокадастру в Івано-Франківській області, у 2019-2020 роках за замовленням Черганівської сільської ради приватний підприємець ОСОБА_2 розробив проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (площею 0,3454 га) за адресою: АДРЕСА_1 . 

Рішенням Черганівської сільської ради від 25 червня 2019 року № 331/XIX-2019 надано дозвіл на розроблення відповідного проєкту землеустрою, а рішенням від 26 листопада 2020 року № 477/XXVI-2020 його затверджено, при цьому земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 2623688301:01:001:0001. 

09 грудня 2020 року державний реєстратор Косівської міської ради здійснив державну реєстрацію права комунальної власності на зазначену земельну ділянку. 

Позивач вважає, що Черганівська сільська рада, будучи обізнаною про надання йому дозволу на розроблення проєкту землеустрою та погодження меж земельної ділянки, неправомірно зареєструвала за собою право комунальної власності на спірну земельну ділянку, чим порушила його права та законні інтереси. 

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 

Косівський районний суд Івано-Франківської області у складі судді Крилюк М. І. рішенням від 29 вересня 2025 року поновив ОСОБА_1 строк звернення до суду. 

Позов задовольнив. 

Визнав протиправним та скасував рішення Черганівської сільської ради Косівського району від 25 червня 2019 року № 331/ХІХ-2019 «Про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою» щодо відведення земельної ділянки 0,3454 га. 

Скасував у Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки, площею 0,3454 га, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 2623688301:01:001:0001, дата державної реєстрації - 04 грудня 2020 року, виключивши відповідні відомості з Державного земельного кадастру. 

Визнав протиправним та скасував рішення Черганівської сільської ради Косівського району від 26 листопада 2020 року № 477/ХХYІ-2020 «Про затвердження проєкту землеустрою» щодо земельної ділянки з кадастровим номером 2623688301:01:001:0001, загальною площею 0,3454 га. 

Скасував рішення державного реєстратора Косівської міської ради від 09 грудня 2020 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 55600311, та вилучив відомості про об`єкт нерухомого майна (реєстраційний номер 2243951826236) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що позивач ОСОБА_1 отримав від Черганівської сільської ради, правонаступником якої є Косівська міська рада, рішення від 24 січня 2007 року, яким йому надано дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства з подальшим набуттям її у власність. 

Після надання зазначеного дозволу Черганівська сільська рада погодила позивачу межі земельної ділянки площею 0,28 га для ведення особистого селянського господарства. 

На замовлення позивача землевпорядне підприємство «Діл-інженер» розробило проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_1 . 

Відповідно до висновку державної експертизи Головного управління земельних ресурсів Держкомзему України від 15 серпня 2007 року проєкт землеустрою відповідав вимогам законодавства. 

Івано-Франківська регіональна філія Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» прийняла обмінний файл та присвоїла земельній ділянці площею 0,28 га, розташованій у АДРЕСА_1, кадастровий номер 2623688301:01:001:0155. 

З огляду на наведене суд дійшов висновку, що позивач є належним користувачем спірної земельної ділянки, виділеної йому для ведення особистого селянського господарства, якою він фактично безперервно користується з 1990-х років, що не заперечувалося, зокрема, сільським головою. 

Водночас відповідач не надав доказів скасування прийнятих Черганівською сільською радою рішень від 24 січня 2007 року та від 31 липня 2007 року, а також доказів вилучення спірної земельної ділянки у позивача в установленому законом порядку. Таким чином, зазначені рішення є чинними на час розгляду справи. 

Суд також встановив, що Черганівська сільська рада, правонаступником якої є Косівська міська рада, будучи обізнаною про надання позивачу дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо спірної земельної ділянки, а також про погодження її меж і фактичне користування нею позивачем, прийняла рішення від 25 червня 2019 року про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо цієї ж земельної ділянки, самостійно замовила розроблення відповідного проєкту, затвердила його рішенням від 26 листопада 2020 року та зареєструвала за собою право комунальної власності на спірну земельну ділянку. 

Такі дії відповідача, на переконання суду, порушують право позивача на набуття у власність земельної ділянки відповідно до вимог земельного законодавства, зокрема статті 123 Земельного кодексу України (далі - ЗК України). 

Щодо доводів про пропуск позовної давності суд зазначив, що позивачу стало відомо про існування оскаржуваних рішень органу місцевого самоврядування від 25 червня 2019 року та від 26 листопада 2020 року лише у жовтні 2023 року, що не заперечувалося відповідачем, у зв`язку з чим позовна давність підлягає поновленню як пропущена з поважних причин. 

Крім того, суд дійшов висновку про недобросовісність поведінки відповідача, який, знаючи про існування перешкод у наданні земельної ділянки іншій особі та про її фактичне використання позивачем, ініціював розроблення та затвердження проєкту землеустрою щодо цієї ж земельної ділянки. 

Враховуючи встановлені обставини у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. 

Івано-Франківський апеляційний суд постановою від 16 грудня 2025 року апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області задовольнив. 

Рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 29 вересня 2025 року скасував і ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив. 

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що 16 червня 2025 року Головне управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області через підсистему «Електронний суд» подало заяву про відвід судді суду першої інстанції, яка зареєстрована за вхідним номером 4869/2025. Судове засідання у справі було призначено на 07 липня 2025 року. 

Відповідно до частин другої та третьої статті 40 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у разі якщо заява про відвід надійшла до суду не пізніше ніж за три робочі дні до судового засідання та суд дійшов висновку про її необґрунтованість, питання про відвід підлягає вирішенню іншим суддею, який не входить до складу суду, що розглядає справу, та визначається в порядку, встановленому статтею 33 цього Кодексу. 

Однак у порушення зазначених вимог закону заява про відвід не була передана на розгляд іншому судді. Також у матеріалах справи відсутня ухвала про неможливість такої передачі у зв`язку з недостатністю суддів. 

Таке порушення порядку розгляду заяви про відвід є істотним процесуальним порушенням і відповідно до статті 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення з ухваленням нового рішення за наявними у справі доказами. 

Переглядаючи справу по суті, колегія суддів зазначила, що відповідно до частини третьої статті 5 Закону України «Про Державний земельний кадастр» Кабінет Міністрів України постановою від 17 жовтня 2012 року № 1051 затвердив Порядок ведення Державного земельного кадастру. 

Згідно з пунктом 107 цього Порядку державна реєстрація земельної ділянки здійснюється під час її формування за результатами складання документації із землеустрою після її погодження у встановленому порядку та до прийняття рішення про її затвердження відповідним органом державної влади або органом місцевого самоврядування (у разі, коли така документація підлягає затвердженню), шляхом відкриття Поземельної книги на таку земельну ділянку. 

Відповідно до абзацу першого пункту 109 зазначеного Порядку державна реєстрація земельної ділянки здійснюється за заявою особи, якій на підставі рішення відповідного органу надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою. 

Разом із тим, отримання дозволу на розроблення проєкту землеустрою саме собою не породжує у особи права власності чи користування земельною ділянкою. 

Передання земельної ділянки у власність відповідно до статті 118 ЗК України є завершальним етапом процедури безоплатної приватизації, при цьому рішення про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою не є правовстановлюючим актом і не гарантує набуття права власності чи користування. 

У спірних правовідносинах ОСОБА_1 , отримавши дозвіл на розроблення проєкту землеустрою, не звернувся до органу місцевого самоврядування із заявою про затвердження відповідної документації та передання земельної ділянки у власність, у зв`язку з чим відсутні підстави вважати, що право позивача було порушено. 

Сам факт розроблення проєкту землеустрою, отримання позитивного висновку державної експертизи та присвоєння земельній ділянці кадастрового номера не є підставою для виникнення права власності чи користування земельною ділянкою. 

Крім того, отриманий позивачем дозвіл на розроблення проєкту землеустрою на підставі рішення Черганівської сільської ради від 24 січня 2007 року втратив чинність. 

Відповідно до пункту 11 статті 151 ЗК України у редакції Закону України від 16 вересня 2008 року № 509-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сприяння будівництву» (далі - Закон № 509-VI) строк дії дозволу на розроблення проєкту відведення земельної ділянки становить один рік і може бути продовжений на такий самий строк. У разі неподання проєкту на затвердження у визначений строк такий дозвіл вважається анульованим. 

Разом із тим у пункті 3 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону № 509-VI передбачено, що раніше прийняті рішення про надання дозволу на розроблення проєктів землеустрою зберігають чинність протягом двох років з дня набрання чинності цим Законом. 

Таким чином, рішення Черганівської сільської ради від 24 січня 2007 року втратило чинність не пізніше 14 жовтня 2010 року. 

Отже, висновок суду першої інстанції про порушення прав позивача та його «законні очікування» на набуття права власності на земельну ділянку є помилковим. 

Щодо доводів про порушення під час державної реєстрації земельної ділянки, апеляційний суд зазначив, що 14 лютого 2017 року державний кадастровий реєстратор Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області сформував повідомлення про виявлення технічної помилки у відомостях Державного земельного кадастру щодо земельної ділянки з кадастровим номером 2623688301:01:001:0155. 

Надалі 25 листопада 2020 року внесено зміни до відомостей Державного земельного кадастру, у результаті чого зазначену земельну ділянку перенесено до архівного шару, а новоствореній земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 2623688301:01:001:0001, площею 0,3454 га. 

Враховуючи відсутність записів у книзі державних актів та невідкриття Поземельної книги щодо попередньої земельної ділянки, такі дії кадастрового реєстратора відповідають вимогам спеціального законодавства. 

З огляду на викладене апеляційний суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. 

Івано-Франківський апеляційний суд додатковою постановою від 15 січня 2026 року стягнув із ОСОБА_1 на користь Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 5 154,00 грн. 

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 

У лютому 2026 року  ОСОБА_1 через представника  Парфана Т. Д.  подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 16 грудня 2025 року, а рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 29 вересня 2025 року залишити в силі. 

На обґрунтування підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, заявник зазначив, що суд апеляційної інстанції не врахував правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16, від 14 травня 2025 року у справі № 466/2086/14 та у постанові Верховного Суду від 25 червня 2025 року у справі № 532/2104/21. 

Касаційну скаргу  ОСОБА_1  обґрунтовував тим, що станом на січень-серпень 2007 року правовідносини щодо державної реєстрації земельних ділянок та набуття права власності на них регулювалися ЗК України та Тимчасовим порядком ведення державного реєстру земель, затвердженим наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 02 липня 2003 року № 174 (далі - Тимчасовий порядок № 174). 

09 серпня 2007 року Івано-Франківська регіональна філія Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» прийняла обмінний файл № 1732, у зв`язку з чим земельній ділянці площею 0,28 га, розташованій у АДРЕСА_1, присвоєно кадастровий номер 2623688301:01:001:0155 та сформовано реєстраційну картку як складову Поземельної книги. 

15 серпня 2007 року проєкт землеустрою отримав позитивний висновок державної експертизи Головного управління земельних ресурсів Держкомзему України, яким підтверджено його відповідність вимогам законодавства. 

З огляду на викладене, позивач вважає, що сформував земельну ділянку відповідно до вимог чинного на той час законодавства, діяв послідовно, добросовісно та набув охоронюваний законом інтерес щодо отримання її у власність. 

Відповідно до пункту 23 Тимчасового порядку № 174 після проведення державної землевпорядної експертизи технічна документація разом із реєстраційною карткою та висновком експертизи підлягала переданню до територіального органу земельних ресурсів для підготовки відповідного проєкту рішення органу місцевого самоврядування щодо передання земельної ділянки у власність. 

Таким чином, обов`язок щодо підготовки проєкту рішення про передання земельної ділянки у власність та подання відповідних матеріалів до органу місцевого самоврядування покладався саме на територіальний орган земельних ресурсів. 

Водночас у матеріалах справи відсутні докази того, що такий орган після отримання необхідної документації підготував відповідний проєкт рішення та подав його до Черганівської сільської ради для розгляду. 

Отже, невиконання територіальним органом земельних ресурсів покладених на нього обов`язків не може покладатися у вину позивачу, а помилки або бездіяльність державних органів мають тлумачитися на користь особи, права якої зачіпаються. 

Крім того, позивач зазначає, що після створення Державного земельного кадастру у 2013 році відповідні органи внесли відомості про спірну земельну ділянку до кадастру, що свідчить про визнання факту її формування. 

Посилання суду апеляційної інстанції на те, що позивач не звернувся із заявою про затвердження проєкту землеустрою, є помилковим, оскільки стаття 118 ЗК України (у редакції, чинній станом на 2007 рік) не покладала на заявника обов`язку повторного звернення із відповідною заявою після отримання дозволу на розроблення проєкту землеустрою. 

Рішення Черганівської сільської ради від 24 січня 2007 року не містить обов`язку позивача повторно звертатися із заявою про затвердження проєкту землеустрою, а отже, відсутні підстави вважати бездіяльність позивача недобросовісною. 

Водночас апеляційний суд дійшов помилкового висновку про втрату чинності зазначеного рішення з 14 жовтня 2010 року, застосувавши норми права, які втратили чинність 10 грудня 2009 року, без урахування змін, внесених Законом України від 05 листопада 2009 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення порядку набуття прав на землю». 

Таким чином, висновок апеляційного суду про відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача є необґрунтованим. 

Крім того, апеляційний суд не врахував, що факт користування позивачем спірною земельною ділянкою підтверджено показаннями свідка - старости Черганівського старостинського округу ОСОБА_4 , що зафіксовано технічним записом судового засідання. 

Позивач також зазначає, що рішення Черганівської сільської ради від 24 січня 2007 року та від 31 липня 2007 року є чинними та не скасованими, а отже, породжують для нього правомірні очікування щодо завершення процедури набуття земельної ділянки у власність. 

Надання органом місцевого самоврядування дозволу іншій особі на розроблення проєкту землеустрою щодо тієї ж земельної ділянки, яка раніше була сформована на підставі документації позивача, порушує його законний інтерес щодо завершення розпочатої процедури приватизації. 

Органи місцевого самоврядування, здійснюючи повноваження щодо розпорядження землями, зобов`язані діяти добросовісно, розумно та з урахуванням інтересів усіх учасників правовідносин, утримуючись від недобросовісних дій. 

У цій справі Черганівська сільська рада, правонаступником якої є Косівська міська рада, будучи обізнаною про надання позивачу дозволу на розроблення проєкту землеустрою, розроблення відповідної документації, отримання позитивного висновку експертизи та присвоєння земельній ділянці кадастрового номера, у подальшому надала дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо тієї ж земельної ділянки, самостійно його розробила, затвердила та зареєструвала право комунальної власності. 

Крім того, позивач зазначає, що 14 лютого 2017 року державний кадастровий реєстратор виявив технічну помилку у відомостях Державного земельного кадастру щодо спірної земельної ділянки, а у подальшому вніс відповідні зміни. 

Однак, усупереч вимогам статті 19 Конституції України та статті 37 Закону України «Про Державний земельний кадастр», позивача не було належним чином повідомлено про виявлення та виправлення такої помилки. 

Позивач вважає, що виправлення помилки державним органом не може здійснюватися за рахунок обмеження прав та законних інтересів особи, яка діяла добросовісно, а помилки державних органів не можуть покладатися на приватну особу. 

Фактично, виправивши власну помилку, орган Держгеокадастру створив передумови для реєстрації права комунальної власності на спірну земельну ділянку, чим порушив охоронюваний законом інтерес позивача на набуття її у власність. 

Аргументи інших учасників справи 

У березні 2026 року Головне управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просило залишити цю скаргу без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувана постанова апеляційного суду є законною та обґрунтованою, ухвалена відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який перевірив їх та спростував відповідними висновками. 

Рух справи в суді касаційної інстанції 

Верховний Суд ухвалою від 10 лютого 2026 рокувідкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали з Косівського районного суду Івано-Франківської області. 

17 березня 2026 року матеріали справи № 347/3421/23 надійшли до Верховного Суду. 

Фактичні обставини, з`ясовані судами 

24 січня 2007 року Черганівська сільська рада ухвалила рішення, яким надала ОСОБА_1 дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, розташованої на АДРЕСА_1 у селі Черганівка , поблизу автозаправної станції, за рахунок земель запасу сільської ради (том 1, а. с. 8). 

31 липня 2007 року Черганівська сільська рада ухвалила рішення, яким погодила межі зазначеної земельної ділянки, площею 0,28 га, для ведення особистого селянського господарства відповідно до акта земельної комісії від 04 лютого 2007 року та кадастрового плану (том 1, а. с. 8, зворот). 

На замовлення ОСОБА_1 землевпорядне підприємство «Діл-інженер» розробило проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 5-19). 

15 серпня 2007 року вказаний проєкт землеустрою отримав позитивний висновок державної експертизи Головного управління земельних ресурсів Держкомзему України. Земельній ділянці площею 0,28 га, розташованій у АДРЕСА_1 , присвоєно кадастровий номер 2623688301:01:001:0155. 

14 лютого 2017 року державний кадастровий реєстратор Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області сформував повідомлення про виявлення технічної помилки у відомостях Державного земельного кадастру щодо земельної ділянки з кадастровим номером 2623688301:01:001:0155. 

25 листопада 2020 року до відомостей Державного земельного кадастру внесено зміни, у результаті чого зазначену земельну ділянку перенесено до архівного шару, а новоствореній земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 2623688301:01:001:0001 із загальною площею 0,3454 га. 

Рішенням Черганівської сільської ради від 25 червня 2019 року № 331/XIX-2019, на підставі інформації сільського голови щодо необхідності виготовлення проєкту землеустрою, надано дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 0,3454 га, для будівництва та обслуговування об`єктів громадської забудови за адресою: АДРЕСА_1 . 

Після розроблення відповідного проєкту землеустрою здійснено державну реєстрацію земельної ділянки та присвоєно їй кадастровий номер 2623688301:01:001:0001 (том 1, а. с. 28, зворот). 

Рішенням Черганівської сільської ради від 26 листопада 2020 року № 477/XXVI-2020 «Про затвердження проєкту землеустрою» затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки комунальної власності із земель запасу (ділянка № 1 , кадастровий номер 2623688301:01:001:0001, площею 0,3454 га) та вирішено зареєструвати право комунальної власності на цю земельну ділянку (том 1, а. с. 43). 

09 грудня 2020 року державний реєстратор Косівської міської ради вніс відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про право комунальної власності на зазначену земельну ділянку. 

Свідок ОСОБА_4 у судовому засіданні пояснив, що 29 березня 2012 року його було обрано сільським головою с. Черганівка Косівського району на позачергових виборах. З 2012 року він неодноразово звертався до позивача ОСОБА_1 з вимогою звільнити самовільно зайняту частину земельної ділянки. У 2017 році земельною комісією Черганівської сільської ради здійснено виїзд на спірну земельну ділянку та складено відповідний акт, після чого розпочато підготовчі дії з метою оформлення права комунальної власності на земельну ділянку за територіальною громадою села Черганівка Косівського району. 

За твердженням свідка, до 2019 року позивач із заявою про затвердження проєкту землеустрою до Черганівської сільської ради не звертався. 

Свідок також зазначив, що, на його думку, рішення Черганівської сільської ради від 24 січня 2007 року про надання ОСОБА_1 дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1 втратило чинність. Крім того, відповідно до рішення від 08 грудня 2020 року № 14-1/2020, у зв`язку з реорганізацією Черганівської сільської ради спірна земельна ділянка перейшла у комунальну власність Косівської міської ради. 

Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду 

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. 

Відповідно до пункту 1 абзацу першого частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку. 

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 

У частині першій статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 

За змістом частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. 

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. 

Таким чином, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. 

Отже, суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. 

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. 

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. 

До таких висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20). 

Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18)). 

З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)). 

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)). 

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року у справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)). 

Згідно з частиною першою статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. 

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, й ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав, і такі правовідносини мають майновий характер або пов`язані з реалізацією майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів (постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі № 361/2965/15-а (провадження № 11-190апп18), від 09 листопада 2021 року у справі № 542/1403/17 (провадження № 14-106цс21)). 

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 

Згідно зі статтею 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території. 

У пункті 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад входить вирішення відповідно до закону питань з врегулювання земельних відносин. 

Згідно зі статтею 3 ЗК України земельні відносини в Україні регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. 

Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. 

Згідно з частиною другою статті 4 ЗК України завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель. 

Відповідно до пункту «а» частини третьої статті 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства. 

У частинах першій та другій статті 78 ЗК України визначено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. 

Згідно з частиною першою статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). 

Відповідно до частини першої статті 116 ЗК України (у редакції, чинній на час надання позивачу дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. 

Згідно з пунктом «в» частини третьої статті 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. 

За змістом пункту «б» частини першої статті 121 ЗК України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства у розмірі не більше 2,0 гектара. 

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та повноваження органів виконавчої влади в частині погодження проєктів землеустрою щодо відведення земельних ділянок регулюється статтею 118 ЗК України. 

Згідно з частинами шостою-одинадцятою статті 118 ЗК України (у редакції, чинній на час надання позивачу дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера) громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання. Відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву, а при передачі земельної ділянки фермерському господарству - також висновки конкурсної комісії, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування. Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність. У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку. 

Відповідно до статті 50 Закону України «Про землеустрій» (у редакції, чинній на час надання позивачу дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера) проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі надання, передачі, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок. Порядок складання проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок встановлюється Кабінетом Міністрів України. 

Разом із тим рішення про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою не є правовстановлюючим актом і не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття права власності чи користування на земельну ділянку. 

Такого висновку Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 380/624/16-ц (провадження № 14-301цс18). 

Згідно з пунктами 3-11 Порядку розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 року № 677, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, проект відведення земельної ділянки розробляється на підставі: рішення сільської, селищної, міської ради, районної, Київської або Севастопольської міської держадміністрації, до повноважень яких належить надання у користування або передача у власність земельних ділянок; укладених договорів між землевласниками і землекористувачами та розробником проекту відведення земельної ділянки; судового рішення. Розробником проекту відведення земельної ділянки є фізична або юридична особа, яка має ліцензію на проведення робіт із землеустрою відповідно до закону (далі - виконавець). Замовником проекту відведення земельної ділянки можуть бути сільська, селищна, міська рада, районна, Київська або Севастопольська міська держадміністрація, землевласник або землекористувач, інші особи відповідно до закону. Проект відведення земельної ділянки розробляється на основі завдання, затвердженого замовником, що є невід`ємною частиною договору на проведення відповідних робіт. Типовий договір про розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки затверджується Кабінетом Міністрів України. До договору замовник додає вихідну документацію, необхідну для розроблення проекту землеустрою. Виконавець у встановлений договором строк розробляє проект землеустрою, який включає текстові та графічні матеріали, обов`язкові положення, встановлені завданням на розроблення проекту, інші дані, необхідні для вирішення питання щодо відведення земельної ділянки. Вимоги до складу, змісту та оформлення проекту відведення земельної ділянки встановлюються нормативно-технічною документацією із землеустрою. Проект відведення земельної ділянки виконавець погоджує із землевласником або землекористувачем, органом земельних ресурсів, природоохоронним органом, санітарно-епідеміологічною службою, органом містобудування і архітектури та охорони культурної спадщини. Погоджений проект відведення земельної ділянки підлягає державній експертизі, яка проводиться органом земельних ресурсів відповідно до законодавства. Після одержання позитивного висновку державної експертизи проект відведення земельної ділянки розглядається сільською, селищною, міською радою, районною, Київською та Севастопольською міською держадміністрацією, затверджується ними або в установленому порядку подається до інших органів, до повноважень яких належить надання у користування або передача у власність земельних ділянок. 

Верховний Суд у постанові від 28 лютого 2020 року у справі № 461/1257/17 (провадження № 61-9831св23) зазначив, що дозвіл і проєкт землеустрою, розроблений на його підставі, є стадіями єдиного процесу надання земельної ділянки у власність чи користування. Передання (надання) земельної ділянки у власність відповідно до статті 118 ЗК України є завершальним етапом визначеної процедури безоплатної приватизації земельних ділянок. При цьому, отримання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність. 

Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 18 лютого 2021 року у справі № 160/6885/19, для кваліфікації бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. 

Верховний Суд у постановах від 06 жовтня 2021 року у справі № 700/303/20, від 23 лютого 2022 року у справі № 700/301/20, від 23 червня 2023 року у справі № 160/6214/21 та від 11 жовтня 2023 року у справі № 314/1418/21 зазначив, що за змістом статті 118 ЗК України завершальним етапом процедури безоплатної приватизації земельних ділянок є саме затвердження проєкту землеустрою та передання (надання) земельної ділянки у власність. Таким чином, реальні законні сподівання на оформлення права власності на земельну ділянку виникають не після отримання дозволу на розроблення проєкту землеустрою чи погодження проєкту у порядку статті 186-1 ЗК України, а саме з моменту звернення до відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування з проханням затвердити погоджений проєкт землеустрою та передання земельної ділянки у власність, оскільки до цього моменту особа повинна усвідомлювати, що земельна ділянка може бути надана у власність іншій особі. 

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (провадження № 14-28цс20) наголосила на тому, що обов`язок діяти добросовісно поширюється на обидві сторони. Можна кваліфікувати як недобросовісну таку поведінку власника земельної ділянки (в особі органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування), коли він необґрунтовано зволікає з наданням дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, не повідомляє чи несвоєчасно повідомляє про відмову у наданні дозволу або не наводить вичерпні мотиви такої відмови, надає дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, завідомо знаючи про перешкоди у наданні земельної ділянки в оренду, необґрунтовано зволікає з розглядом проєкту землеустрою щодо відведення, безпідставно відмовляє у його затвердженні і водночас надає дозвіл на розробку проєкту землеустрою та затверджує цей проєкт щодо іншої особи. З іншого боку, якщо особа, отримавши дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, сама зволікає з його розробкою та поданням на затвердження, вона цілком може очікувати, що земельна ділянка буде надана в користування іншій особі. Не вважатиметься добросовісною і поведінка особи, яка отримала дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розробила проєкт та подала його на затвердження, завідомо знаючи про перешкоди у наданні земельної ділянки в оренду. 

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). 

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. 

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 

У справі, що переглядається, суди встановили, що рішенням Черганівської сільської ради від 24 січня 2007 року позивачу надано дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства. 

На виконання зазначеного рішення позивач виготовив проєкт землеустрою, отримав позитивний висновок державної експертизи та земельній ділянці присвоєно кадастровий номер. 

Разом із тим апеляційний суд установив, що позивач не звертався до органу місцевого самоврядування із заявою про затвердження проєкту землеустрою та передання земельної ділянки у власність, у зв`язку з чим відповідне рішення уповноваженим органом не приймалося. 

За змістом частини шостої статті 118 ЗК України, передання земельної ділянки у власність здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, прийнятого за результатами розгляду заяви особи та погодженої документації із землеустрою. 

Отже, набуття права власності на земельну ділянку є результатом завершення передбаченої законом процедури, яка включає, зокрема, подання заяви про затвердження проєкту землеустрою та прийняття компетентним органом відповідного рішення. 

Сам собою дозвіл на розроблення проєкту землеустрою, як і виготовлення такого проєкту, отримання позитивного висновку державної експертизи та присвоєння кадастрового номера земельній ділянці, не є правовстановлюючими юридичними фактами та не породжують у особи права власності чи користування земельною ділянкою. 

Такий правовий підхід неодноразово висловлений у практиці Верховного Суду, відповідно до якої надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою є лише початковою стадією процедури набуття прав на земельну ділянку та не гарантує її передання у власність чи користування. 

З огляду на наведене апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову. 

Доводи касаційної скарги про те, що позивач сформував земельну ділянку та набув охоронюваний законом інтерес щодо її отримання у власність, не спростовують правильності висновків суду апеляційної інстанції, оскільки ґрунтуються на неправильному розумінні правової природи дозволу на розроблення проєкту землеустрою. 

Надання такого дозволу є лише початковою стадією процедури приватизації та не породжує у особи речового права на земельну ділянку. 

Отже, сам факт отримання дозволу та виготовлення проєкту землеустрою не свідчить про виникнення у позивача права чи охоронюваного законом інтересу, який підлягає судовому захисту. 

Посилання заявника на положення Тимчасового порядку № 174 також не впливають на правильність висновків апеляційного суду, оскільки зазначений акт регулює лише технічні аспекти формування земельної ділянки та не встановлює підстав набуття права власності без прийняття відповідного рішення компетентним органом. 

Суд апеляційної інстанції правильно встановив, що позивач не звернувся із заявою про затвердження проєкту землеустрою та не ініціював прийняття рішення про передання земельної ділянки у власність. 

Таким чином, незавершення процедури приватизації зумовлене поведінкою самого позивача, а не діями чи бездіяльністю відповідачів. 

Безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що обов`язок щодо підготовки проєктних рішень про передання земельної ділянки у власність покладався на територіальний орган земельних ресурсів, а невчинення таким органом відповідних дій порушило права позивача. 

Норми Тимчасового порядку № 174 визначали загальну процедуру руху документації, однак не звільняли заявника від обов`язку вчиняти дії, спрямовані на завершення процедури набуття права, та не виключали необхідності його активної поведінки. 

Як убачається з пункту 11 висновку державної експертизи Головного управління земельних ресурсів Держкомзему України від 15 серпня 2007 року № 3006/П, поданий на державну експертизу проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки відповідає вимогам чинного законодавства України, встановленим нормам і правилам, оцінений позитивно та погоджений за умови доопрацювання пункту 10 цього висновку. 

Водночас у пункті 10 зазначеного висновку передбачено, що земельна ділянка може бути надана відповідно до чинного законодавства з урахуванням установлених обмежень та умов, а правовстановлюючі документи підлягають видачі після затвердження матеріалів на сесії відповідної сільської ради та державної реєстрації земельної ділянки. 

Отже, висновок державної експертизи не є безумовно позитивним, а його погодження має умовний характер і передбачає необхідність усунення зауважень та повторного подання доопрацьованого проєкту. 

Разом із тим позивач не довів належними та допустимими доказами, що відповідна документація після доопрацювання була подана до компетентного органу та що такий орган фактично отримав повний пакет документів для підготовки рішення про передання земельної ділянки у власність. 

Відповідно до статті 81 ЦПК України саме на позивача покладено обов`язок доведення зазначених обставин. 

При цьому апеляційний суд обґрунтовано врахував, що саме заінтересована особа повинна реалізовувати надане їй право, зокрема шляхом звернення із заявою про затвердження проєкту землеустрою, тоді як відсутність таких дій з боку позивача свідчить про незавершеність процедури набуття права. 

Доводи касаційної скарги щодо порушення законних очікувань позивача є необґрунтованими, оскільки такі очікування підлягають судовому захисту лише за умови дотримання особою встановленої законом процедури набуття відповідного права, чого у цій справі не відбулося. 

Крім того, тривала бездіяльність позивача (понад 10 років) призвела до того, що спірна земельна ділянка у подальшому була сформована як інший об`єкт цивільних прав та зареєстрована як об`єкт комунальної власності територіальної громади. 

Фактично після 2007 року позивач не вчинив жодних юридично значимих дій, спрямованих на завершення процедури набуття земельної ділянки у власність: не ініціював прийняття рішення про її передання, не оскаржував у порядку статті 118 ЗК України бездіяльність органу земельних ресурсів, яка, на його думку, мала місце, та протягом тривалого часу не виявляв наміру реалізувати своє право. 

Такий тривалий період повної бездіяльності свідчить про втрату позивачем інтересу до завершення процедури приватизації та виключає наявність обґрунтованих (легітимних) очікувань щодо набуття права власності на земельну ділянку. 

За відсутності у позивача права власності чи користування спірною земельною ділянкою, а також за відсутності рішення про передання її у власність, орган місцевого самоврядування не був позбавлений повноважень розпорядитися відповідною земельною ділянкою. 

Крім того, орган місцевого самоврядування як розпорядник земель комунальної власності зобов`язаний діяти в інтересах територіальної громади та не може бути безстроково обмежений у здійсненні своїх повноважень у зв`язку з формальним існуванням дозволу на розроблення проєкту землеустрою, виданого багато років тому та не реалізованого заявником. 

Невчинення позивачем будь-яких дій протягом тривалого часу після отримання дозволу свідчить про відсутність реального наміру завершити процедуру набуття права та про припинення правового зв`язку між наданим дозволом і можливістю його реалізації. 

Законодавство не передбачає безстрокового збереження за особою переважного чи виключного права на земельну ділянку лише з підстави надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою. 

Посилання заявника на порушення порядку ведення Державного земельного кадастру та допущені кадастровим реєстратором помилки не можуть бути підставою для задоволення позову, оскільки такі обставини самі собою не створюють для позивача права на земельну ділянку. 

Навіть у разі наявності таких порушень вони не змінюють правової природи відносин щодо набуття права власності на земельну ділянку та не звільняють особу від обов`язку дотримання встановленої законом процедури. 

Виправлення технічних помилок у відомостях Державного земельного кадастру не призводить до виникнення, зміни чи припинення права позивача, оскільки таке право у нього відсутнє. 

Доводи касаційної скарги про відсутність обов`язку звернення із заявою про затвердження проєкту землеустрою є неспроможними, оскільки саме таке звернення є необхідною юридичною передумовою для прийняття рішення про передання земельної ділянки у власність. 

Відсутність відповідного звернення унеможливлює прийняття такого рішення та свідчить про незавершеність процедури приватизації. 

Посилання заявника на те, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про втрату з 14 жовтня 2010 року чинності рішенням Черганівської сільської ради від 24 січня 2007 року, є неспроможними з огляду на таке. 

Колегія суддів звертає увагу, що у 2008 році земельне законодавство в частині регулювання порядку передання земельних ділянок державної та комунальної власності зазнало змін. Зокрема, Законом № 509-VI, який набрав чинності 14 жовтня 2008 року, внесено зміни до ЗК України. 

Водночас пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві положення» зазначеного Закону встановлено, що прийняті до набрання чинності цим Законом та не виконані рішення відповідних органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування про погодження місця розташування об`єкта або про надання дозволу на розроблення проєкту відведення земельної ділянки зберігають чинність протягом двох років із дня набрання чинності цим Законом, тобто до 14 жовтня 2010 року. Розроблені на підставі таких рішень проєкти землеустрою підлягають розгляду в установленому законом порядку, а передання земельних ділянок державної чи комунальної власності у відповідних випадках може здійснюватися без проведення земельних торгів (аукціонів). 

Отже, до правовідносин щодо реалізації рішень про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою, прийнятих до 14 жовтня 2008 року, підлягає застосуванню саме пункт 3 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону № 509-VI, який встановлює імперативний дворічний строк їх чинності. 

Рішення Черганівської сільської ради від 24 січня 2007 року про надання позивачу дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки було прийняте до набрання чинності зазначеним Законом, а тому відповідно до вказаної норми зберігало чинність до 14 жовтня 2010 року. 

Оскільки станом на цю дату зазначене рішення не було реалізовано - позивач не подав проєкт землеустрою на затвердження до компетентного органу та не ініціював прийняття рішення про передання земельної ділянки у власність, - таке рішення втратило чинність у зв`язку із закінченням установленого законом строку його дії. 

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 08 грудня 2020 року у справі № 663/2315/15 та від 06 квітня 2021 року у справі № 400/350/19. 

Крім того, доводи касаційної скарги щодо відсутності правових підстав для втрати чинності дозволу не впливають на правильність висновків суду апеляційної інстанції, оскільки навіть за умови збереження чинності такого дозволу відсутність рішення про передання земельної ділянки у власність виключає можливість задоволення позову. 

З урахуванням викладеного Верховний Суд дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції правильно застосував норми матеріального права та не допустив порушень норм процесуального права, які могли б бути підставою для скасування ухваленого судового рішення.

Таким чином, проаналізувавши зміст оскаржуваної постанови з точки зору застосування норм права, які стали підставою для вирішення справи по суті, колегія суддів дійшла висновку, що суд апеляційної інстанції ухвалив судове рішення відповідно до встановлених ним обставин на підставі поданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Висновки апеляційного суду у цій справі не суперечать правовим висновкам, викладеним у постановах суду касаційної інстанції, на які послався заявник у касаційній скарзі. 

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду апеляційної інстанції, Верховний Суд керується тим, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків апеляційного суду та за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. 

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги 

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України. 

Щодо судових витрат 

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника. 

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 

ПОСТАНОВИВ: 

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Парфан Тарас Дмитрович, залишити без задоволення. 

Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 16 грудня 2025 рокузалишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді:	Є. В. Петров	
	 	
	А. І. Грушицький	
	 	
	І. В. Литвиненко