ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/58860/25 Головуючий у 1 інстанції – Горобцова Я.В.
Суддя-доповідач – Василенко Я.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого Василенка Я.М.,
суддів Ганечко О.М., Кузьменка В.В., 
за участю секретаря Фищук Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу громадської організації «АЛЬЯНС ВЗАЄМОДІЇ У БОРОТЬБІ ЗІ ЗЛОВЖИВАННЯМ ТА НЕЗАКОННИМ ОБІГОМ НАРКОТИКІВ» на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 03.12.2025 за заявою про забезпечення позову у справі за адміністративним позовом громадської організації «АЛЬЯНС ВЗАЄМОДІЇ У БОРОТЬБІ ЗІ ЗЛОВЖИВАННЯМ ТА НЕЗАКОННИМ ОБІГОМ НАРКОТИКІВ» до Кабінету Міністрів України в особі Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови, -
В С Т А Н О В И В :
Громадська організація «АЛЬЯНС ВЗАЄМОДІЇ У БОРОТЬБІ ЗІ ЗЛОВЖИВАННЯМ ТА НЕЗАКОННИМ ОБІГОМ НАРКОТИКІВ» звернулась до суду першої інстанції з позовом, в якому просила: 
- визнати протиправною та скасувати постанову Кабінету Міністрів України від 02 липня 2025 року № 781 «Про внесення змін до Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з медичної практики» в частині змін пункту 6 яким доповнено Ліцензійні умови, зокрема, пункт 91 такого змісту: «Не допускається провадження медичної практики в багатоквартирних будинках з метою надання пацієнтам замісної підтримувальної терапії з використанням наркотичних засобів, зокрема фізичними особами - підприємцями, які провадять медичну практику за лікарською спеціальністю «наркологія».»;
- визнати протиправною та скасувати постанову Кабінету Міністрів України від 13 серпня 2025 року № 996 «Про внесення змін до Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з медичної практики» в частині змін пункту 18, доповнено Порядок пунктом 852 такого змісту: “Не допускається провадження діяльності з обігу наркотичних засобів, психотропних речовин в багатоквартирних будинках з метою надання пацієнтам замісної підтримуючої терапії з використанням наркотичних засобів.”;.
Разом із позовною заявою позивачем подано заяву про забезпечення позову, у якій він просив суд вжити заходи забезпечення позову шляхом зупинення дії: 
- постанови Кабінету Міністрів України від 02 липня 2025 року № 781 «Про внесення змін до Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з медичної практики» в частині змін пункту 6 яким доповнено Ліцензійні умови, зокрема, пункт 91 такого змісту: «Не допускається провадження медичної практики в багатоквартирних будинках з метою надання пацієнтам замісної підтримувальної терапії з використанням наркотичних засобів, зокрема фізичними особами - підприємцями, які провадять медичну практику за лікарською спеціальністю «наркологія».»;
- постанови Кабінету Міністрів України від 13 серпня 2025 року № 996 «Про внесення змін до Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з медичної практики» в частині змін пункту 18, яким доповнено Порядок пунктом 852 такого змісту: «Не допускається провадження діяльності з обігу наркотичних засобів, психотропних речовин в багатоквартирних будинках з метою надання пацієнтам замісної підтримуючої терапії з використанням наркотичних засобів.»;.
В обґрунтування поданої заяви позивач зазначає, що постанови Кабінету Міністрів України № 781 від 02.07.2025 та № 996 від 13.08.2025 є протиправними, оскільки суперечать нормам Конституції України, Закону України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини та прекурсори» та діючим медичним стандартам у сфері замісної підтримувальної терапії (ЗПТ). Таким чином, урядом фактично встановлено заборону на проведення медичної практики та діяльності у багатоквартирних будинках, що позбавляє пацієнтів до доступу ЗПТ. Порушує їхнє право на охорону здоров`я та створює ризики переривання лікування. Обмеження є необґрунтованими, непропорційними та такими, що суперечать принципам належного врядування.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 03.12.2025 у задоволенні заяви відмовлено.
Не погоджуючись з вказаною ухвалою громадська організація «АЛЬЯНС ВЗАЄМОДІЇ У БОРОТЬБІ ЗІ ЗЛОВЖИВАННЯМ ТА НЕЗАКОННИМ ОБІГОМ НАРКОТИКІВ» звернулась із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати зазначену ухвалу суду першої інстанції, як таку, що постановлена з порушенням норм процесуального права, постановити нову ухвалу, якою заяву позивача про забезпечення позову задовольнити.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що зазначена апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позивач не навів належних і достатніх обґрунтувань та не надав доказів існування реальної загрози істотного ускладнення чи неможливості виконання рішення суду у разі задоволення позову, не довів неможливості ефективного захисту своїх прав без вжиття заходів забезпечення позову, а також не підтвердив наявності очевидних ознак протиправності оскаржуваних положень постанов Кабінету Міністрів України, у зв`язку з чим підстав для застосування заявленого заходу забезпечення позову шляхом зупинення дії спірних нормативно-правових актів суд не встановив та відмовив у задоволенні відповідної заяви.
Апелянт у своїй апеляційній скарзі зазначає, що суд дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для забезпечення позову, оскільки оскаржувані положення постанов Кабінету Міністрів України №781 від 02.07.2025 та №996 від 13.08.2025 фактично унеможливлюють провадження діяльності із надання замісної підтримувальної терапії з використанням наркотичних засобів у багатоквартирних будинках, що, на думку апелянта, призводить до обмеження доступу пацієнтів до відповідного виду медичної допомоги, створює ризики переривання лікування осіб із залежністю від опіоїдів та негативно впливає на реалізацію державної політики у сфері громадського здоров`я. Апелянт вважає, що невжиття заходів забезпечення позову може спричинити істотні негативні наслідки для пацієнтів програм замісної підтримувальної терапії, а також ускладнити відновлення порушених прав у разі задоволення позову. Крім того, скаржник посилається на наявність очевидних ознак протиправності оскаржуваних нормативних положень, стверджуючи, що встановлені ними обмеження є дискримінаційними щодо закладів охорони здоров`я та фізичних осіб-підприємців, які здійснюють діяльність у сфері наркології, не мають належного нормативного та фактичного обґрунтування, суперечать принципу рівності, звужують можливості здійснення медичної практики та доступу до лікування, а також створюють необґрунтовані переваги для аптечних закладів у сфері обігу відповідних лікарських засобів. З огляду на викладене, апелянт вважає, що у даному випадку наявні передбачені частиною п`ятою статті 151 КАС України підстави для зупинення дії оскаржуваних положень нормативно-правових актів до вирішення спору по суті.
Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне.
Інститут забезпечення адміністративного позову регламентовано статями 150, 151 КАС України, які закріплюють підстави для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, а також способи забезпечення позову в адміністративному процесі.
Забезпечення адміністративного позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, до вирішення адміністративної справи по суті визначених законом заходів з метою створення можливості реального виконання у майбутньому постанови суду, якщо її буде прийнято на користь позивача.
У відповідності до вимог частини першої статті 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи може вжити визначені цією статтею заходи забезпечення адміністративного позову.
Підставою для вжиття заходів забезпечення позову можуть стати такі обставини:
- невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або
- очевидність ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Ці підстави є оціночними, тому містять небезпеку для застосування заходів забезпечення позову всупереч цілям цієї статті при формальному дотриманні її вимог. Необґрунтоване вжиття таких заходів може привести до правових ускладнень, значно більших, ніж ті, яким вдалося б запобігти, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.
Згідно з частиною другою статті 151 КАС України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття забезпечення позову для заінтересованих осіб.
Відповідно до пункту першого частини третьої статті 151 КАС України не допускається забезпечення позову шляхом зупинення актів Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України, Рахункової палати, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, органу, що здійснює дисциплінарне провадження щодо прокурорів, та встановлення для них заборони або обов`язку вчиняти певні дії;
В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову та підстави його обрання (частина шоста статті 154 КАС України).
При цьому, заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути співмірними з позовними вимогами.
У той же час, співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу, дотримання дозволеного законодавством способу забезпечення позову.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 826/8556/17, від 25.04.2019 у справі № 826/10936/18, від 07.04.2020 у справі № 826/13413/18.
Крім того, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Також, суд має враховувати співрозмірність вимог клопотання про забезпечення позову заявленим позовним вимогам та обставинам справи.
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Насамперед, колегія суддів звертає увагу, що як вже було зазначено вище, відповідно до пункту першого частини третьої статті 151 КАС України не допускається забезпечення позову шляхом зупинення актів Кабінету Міністрів України, а також встановлення для Кабінету Міністрів України заборони або обов`язку вчиняти певні дії.
Як убачається зі змісту поданої заяви про забезпечення позову, заявник просить фактично зупинити дію постанов Кабінету Міністрів України від 02 липня 2025 року № 781 та від 13 серпня 2025 року № 996 до набрання законної сили судовим рішенням у справі.
Отже, заявлений спосіб забезпечення позову прямо заборонений процесуальним законом, що саме по собі виключає можливість його застосування судом незалежно від наведених заявником доводів щодо протиправності оскаржуваних нормативно-правових актів чи можливих наслідків їх реалізації.
Крім того, навіть за відсутності вказаної законодавчої заборони колегія суддів зазначає, що наведені заявником обставини не свідчать про наявність передбачених статтею 150 КАС України підстав для вжиття заходів забезпечення позову.
Так, подаючи заяву про забезпечення позову, позивач посилається на те, що оскаржуваними положеннями постанов Кабінету Міністрів України №781 від 02.07.2025 та №996 від 13.08.2025 запроваджено заборону провадження медичної практики та діяльності з обігу наркотичних засобів у багатоквартирних будинках з метою надання пацієнтам замісної підтримувальної терапії, що, на його думку, є необґрунтованим та дискримінаційним обмеженням діяльності суб`єктів господарювання у сфері охорони здоров`я, суперечить вимогам законодавства у сфері охорони здоров`я та обігу наркотичних засобів, а також звужує доступ пацієнтів до відповідного виду медичної допомоги. Позивач зазначає, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до істотного обмеження доступу осіб із залежністю від опіоїдів до програм замісної підтримувальної терапії, створити ризики переривання лікування, погіршення стану здоров`я таких осіб та настання інших негативних соціальних і медичних наслідків. Крім того, заявник вважає, що оскаржувані нормативні положення містять очевидні ознаки протиправності, оскільки встановлюють різний підхід до суб`єктів, які здійснюють діяльність з обігу наркотичних засобів та надання відповідних медичних послуг, без належного правового та фактичного обґрунтування, у зв`язку з чим просив суд зупинити дію спірних положень постанов Кабінету Міністрів України до вирішення справи по суті. 
Водночас, викладені у заяві про забезпечення позову аргументи про те, що оскаржувані положення постанов Кабінету Міністрів України призведуть до обмеження доступу пацієнтів до програм замісної підтримувальної терапії, створять ризики переривання лікування, порушать права пацієнтів та суб`єктів господарювання у сфері охорони здоров`я, а також свідчать про очевидну протиправність і дискримінаційний характер відповідного нормативного регулювання, колегія суддів оцінює критично, оскільки наведені доводи фактично стосуються обґрунтування заявлених позовних вимог та потребують дослідження під час розгляду справи по суті із наданням оцінки повноваженням Кабінету Міністрів України щодо встановлення ліцензійних умов, меті прийняття спірних нормативних змін, їх відповідності актам вищої юридичної сили, а також дотриманню принципів рівності, пропорційності та недискримінації. На стадії вирішення питання про забезпечення позову суд не вправі здійснювати попередню оцінку правомірності нормативно-правового акта в обсязі, необхідному для вирішення спору по суті, а наведені заявником обставини самі по собі не свідчать про наявність очевидних ознак протиправності оскаржуваних положень поза обґрунтованим сумнівом. Крім того, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що невжиття заходів забезпечення позову до ухвалення рішення у справі спричинить безпосередню, реальну та невідворотну шкоду правам чи інтересам позивача або унеможливить ефективне виконання майбутнього судового рішення у разі задоволення позову. Саме лише посилання на ймовірність настання негативних наслідків для невизначеного кола осіб не може вважатися достатньою підставою для застосування такого виняткового заходу забезпечення позову, як зупинення дії нормативно-правового акта.
До вищевикладеного слід додати, що сама ж лише незгода із рішенням суб`єкта владних повноважень та звернення до суду з позовом про визнання його протиправним ще не є достатньою підставою для застосування судом заходів забезпечення позову.
Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що безумовно, рішення, дії або бездіяльність суб`єктів владних повноважень справляють певний вплив на суб`єктів правовідносин. Це може завдавати шкоди і мати наслідки, які позивач оцінює негативно.
Однак, відповідно до статті 150 КАС України зазначені обставини, навіть у разі їх доведення, не є підставами для застосування заходів забезпечення позову в адміністративній справі.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 20.03.2019 у справі № 826/14951/18 від 10.04.2019 у справі № 826/16509/18, від 26.12.2019 у справі № 640/13245/19 та від 29.01.2020 у справі № 280/4367/19.
Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що оскаржувані положення постанов Кабінету Міністрів України фактично призводять до монополізації діяльності з відпуску препаратів замісної підтримувальної терапії аптечними закладами та створюють для них необґрунтовані конкурентні переваги. Такі твердження мають переважно оціночний характер, ґрунтуються на припущеннях заявника щодо можливих наслідків прийняття спірного нормативного регулювання та не підтверджені належними і допустимими доказами існування монопольного становища окремих суб`єктів господарювання або порушення законодавства про захист економічної конкуренції.
Також, колегія суддів критично оцінює посилання апелянта на дискримінаційний характер оскаржуваних положень щодо суб`єктів господарювання, які здійснюють діяльність у сфері замісної підтримувальної терапії, а також щодо лікарів-наркологів. Сам по собі факт встановлення державою певних особливостей правового регулювання окремого виду господарської діяльності або спеціальних вимог до умов її провадження не свідчить про наявність дискримінації. Натомість, питання відповідності спірних положень принципам рівності, недискримінації, пропорційності та обґрунтованості потребують дослідження під час розгляду справи по суті та не можуть бути вирішені судом на стадії розгляду заяви про забезпечення позову.
Не заслуговують на увагу й доводи апелянта щодо відсутності належного обґрунтування необхідності прийняття Кабінетом Міністрів України спірних нормативних змін, а також посилання на попередню державну політику у сфері розширення доступу до програм замісної підтримувальної терапії. Зазначені обставини стосуються оцінки правомірності та обґрунтованості оскаржуваних нормативно-правових актів, що є предметом судового розгляду по суті заявлених позовних вимог, а тому не можуть самі по собі свідчити про наявність очевидних ознак протиправності таких актів у розумінні частини п`ятої статті 151 КАС України.
Колегія суддів також відхиляє аргументи апелянта про можливість настання негативних наслідків у зв`язку з придбанням пацієнтами відповідних лікарських засобів в аптечних закладах та їх подальшим самостійним використанням. Наведені твердження мають виключно прогнозований характер, не підкріплені жодними доказами та ґрунтуються на припущеннях щодо можливої поведінки невизначеного кола осіб у майбутньому, що не відповідає критерію належного обґрунтування необхідності застосування заходів забезпечення позову.
Крім того, наведені в апеляційній скарзі обставини щодо потенційного обмеження доступу пацієнтів до замісної підтримувальної терапії не підтверджені доказами того, що внаслідок дії спірних положень уже настали або неминуче настануть конкретні негативні наслідки, які до ухвалення рішення у справі неможливо буде усунути чи відновити. Відтак, такі доводи не свідчать про існування реальної, безпосередньої та очевидної загрози порушення прав чи інтересів, яка б обумовлювала необхідність застосування виняткового заходу забезпечення позову у вигляді зупинення дії нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України.
Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до незгоди позивача з правовою оцінкою обставин справи, наданою судом першої інстанції, та необхідності дострокового вирішення спірних питань, які підлягають встановленню під час розгляду позову по суті, однак не спростовують правильності висновку суду першої інстанції про відсутність передбачених статтею 150 КАС України підстав для вжиття заходів забезпечення позову.
Таким чином, дослідивши встановлені обставини, проаналізувавши вищенаведені правові норми та всі доводи апелянта, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для вжиття адміністративним судом заходів забезпечення позову відповідно до положень ст. 150 КАС України.
Також, надаючи оцінку всім доводам учасників справи, колегія суддів враховує рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».
Відповідно до ст. 6 КАС України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» висновки ЄСПЛ є джерелом права.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції прийняте рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. 
Апелянт не надав до суду належні докази, що підтверджують факт незаконності рішення суду першої інстанції.
Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду – без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 244, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу громадської організації «АЛЬЯНС ВЗАЄМОДІЇ У БОРОТЬБІ ЗІ ЗЛОВЖИВАННЯМ ТА НЕЗАКОННИМ ОБІГОМ НАРКОТИКІВ» залишити без задоволення, а ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 03.12.2025 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Ганечко О.М.

Кузьменко В.В.