ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 квітня 2026 року	Львів	Справа № 380/5874/24 пров. № А/857/12096/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ільчишин Н.В., 
суддів Гуляка В.В., Матковської З.М.,
розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 січня 2025 року (головуючої судді Сидор Н.Т., ухвалене у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження в м. Львів) у справі № 380/5874/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Львівській області (далі - відповідач) в якому просить визнати нечинними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 10.10.2023 №0014399-61-1322-UA46140030000023506, №0014400-61-1322-UA46140030000023506, №0014398-61-1322-UA46140030000023506.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21 січня 2025 року у задоволені позову відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, яку обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення та постановити нове, яким адміністративний позов задоволити повністю. Вказує, що відповідно до п. 5, 12 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування нормативно-правового характеру набирають чинності з дня їх офіційного оприлюднення, якщо органом чи посадовою особою не встановлено пізніший строк введення цих актів у дію. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування, які відповідно до закону є регуляторними актами, розробляються, розглядаються, приймаються та оприлюднюються у порядку, встановленому Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності». Згідно з ст. 1 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» регуляторний акт - це прийнятий уповноваженим регуляторним органом інший офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, застосовується неодноразово та щодо невизначеного кола осіб і який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання, незалежно від того, чи вважається цей документ відповідно до закону, що регулює відносини у певній сфері, нормативно-правовим актом. Згідно з ч. 5 ст. 12 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» (незмінно діє з дати прийняття Закону № 1160-17 від 11.09.2003) з дати прийняття регуляторні акти, прийняті органами та посадовими особами місцевого самоврядування, офіційно оприлюднюються в друкованих медіа відповідних рад, а у разі їх відсутності - у місцевих друкованих медіа, визначених цими органами та посадовими особами, не пізніш як у десятиденний строк після їх прийняття та підписання. Таким чином, вищенаведеними приписами законодавства безальтернативно визначений спосіб оприлюднення регуляторного (нормативно-правового) акту органу місцевого самоврядування, а саме публікація у друкованому виданні такого органу місцевого самоврядування або у місцевому виданні. Якщо рішення про встановлення податків та зборів не було офіційно оприлюднено в установленому законом порядку, то воно не набрало чинності (є нечинним) відповідно до норми частини 3 статті 57 Конституції України і не підлягає застосуванню, зокрема судом при вирішенні адміністративної справи. Враховуючи встановлення конституційною нормою, як нормою прямої дії, нечинності нормативно-правового акта, яким встановлені права та обов`язки громадян (рішення про встановлення місцевих податків та зборів є таким нормативно-правовим актом), в разі коли він не був оприлюднений в установленому законом порядку, визнання такого акта нечинним судом не потребується. Але суд першої інстанції вважає, що у випадку оприлюднення рішення органу місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і пільг, зокрема, податку та пільг на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на офіційному сайті Мостиської міської ради до 25 липня відповідного року нібито є достатнім для набрання чинності таким рішенням. Також, суд першої інстанції обгрунтовує таку нібито достатність посилаючись на постанову від 10.12.2021 у справі №0940/2301/18, у якій Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду зробив висновок, що рішення органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, яке приймається на підставі, за правилами й на виконання відповідних приписів Податковим кодексом України та оприлюднюється у встановленому цим Кодексом порядку. Вказані рішення не належать до регуляторних актів у розумінні Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», у зв`язку з чим дія цього Закону не поширюється на такі рішення. У цій постанові також зазначено, що як у ПК України, так і в Законі України «Про місцеве самоврядування в Україні», або будь-якому іншому акті законодавства немає норм, якими б був визначений спосіб оприлюднення рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків та зборів, не встановлено обов`язок опубліковувати ці рішення у офіційних друкованих виданнях та/або у друкованих засобах масової інформації відповідних рад, у місцевих друкованих засобах масової інформації. Але суд першої інстанції неправильно врахував вищевикладені висновки Верховного Суду. Так у цій же ж справі № 0940/2301/18, правовим висновком у якій суд першої інстанції обґрунтовує оскаржуване судове рішення, викладено окрему думку суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду Желтобрюх І.Л., Блажівської Н.Є., Васильєвої І.А., Гусака М.Б. 25 лютого 2021 року. Державна регуляторна служба України 05.01.2022 оприлюднила на своєму сайті Методичні роз`яснення щодо регуляторності рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів в розрізі постанови Верховного суду від 10.12.2021 у справі № 0940/2301/18, відповідно до яких: “В рамках судової справи № 0940/2301/18 Верховним судом сформовано висновок про те, що рішення органів місцевого самоврядування (далі - ОМС) про встановлення місцевих податків і зборів не вважаються регуляторними актами. У зв ’язку з цим, Державна регуляторна служба України (далі - ДРС) надає такі роз`яснення: ДРС є уповноваженим органом у сфері реалізації державної регуляторної політики та наділена рядом спеціальних повноважень, визначених у статті 30 Закону України 11.09.2003 №1160-ІУ «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» (далі - Закон № 1160), Положенні про ДРС тощо. Відповідно до вимог статті 1 Закону № 1160 рішення ОМС про встановлення місцевих податків і зборів мають ознаки регуляторних актів, оскільки ці рішення спрямовані на правове регулювання господарських відносин та щодо невизначеного кола осіб на відповідній адміністративно-територіальній одиниці, а також встановлюють (змінюють) норми права для суб`єктів господарювання в частині розміру ставок податку, який має суттєвий вплив на результати ведення господарської діяльності. Разом з цим віднесення того чи іншого проекту акта чи вже прийнятого акта до категорії регуляторних є виключною компетенцією ДРС, її дискреційним повноваженням. Акт вважається регуляторним, якщо хоча б одна з норм у ньому регулює господарські або адміністративні відносини між владою та бізнесом. Факт наявності чи відсутності регуляторних норм у конкретному проекті акта можливо встановити лише після вивчення його повного тексту, у тому числі додатків до нього. Встановлення цього Факту є дискреційним повноваженням ДРС. Звертає увагу, що рішення №3, №9, №4 Мостиської міської ради прийнятті у 2019, 2020 та 2021 роках, а суд першої інстанції повинен при порівнянні подібності справ врахувати час виникнення відносин, але не врахував. Тобто дія обмежуючих законів, які зупиняли дію підпункту 4.1.9 пункту 4.1 статті 4, підпункту 12.3.4 пункту 12.3, підпункту 12.4.3 пункту 12.4 та пункту 12.5 статті 12 ПК України та Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» припинилася. Вважає, що Закон України «Про доступ до публічної інформації» визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес. Тобто, весь перелік правовідносин, що ним регулюються, покликаний задовольнити потребу суспільства у інформації, що складає його інтерес, та жодним чином не пов`язаний із порядком створення та набуттям чинності безпосередньо нормативно-правовими актами. Згідно з ч. 11 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування підлягають обов`язковому оприлюдненню та наданню за запитом відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації». Хоча оприлюднення рішень органів місцевого самоврядування на веб-сайті не відповідає спеціальному порядку оприлюднення таких рішень про встановлення ставок місцевого податку, але згідно з п. 2 ч. 1 ст. 15 Закону України “Про доступ до публічної інформації” розпорядники інформації зобов`язані оприлюднювати нормативно-правові акти, акти індивідуальної дії (крім внутрішньоорганізаційних), прийняті розпорядником з дотриманням вимог цього закону. Разом із тим, ч. 2, 3 ст. 15 Закону України “Про доступ до публічної інформації”. “2. Інформація, передбачена частиною першою цієї статті, підлягає обов`язковому оприлюдненню невідкладно, але не пізніше п`яти робочих днів з дня затвердження документа. У разі наявності у розпорядника інформації офіційного веб-сайту така інформація оприлюднюється на веб-сайті із зазначенням дати оприлюднення документа і дати оновлення інформації. Проекти нормативно-правових актів, рішень органів місцевого самоврядування, розроблені відповідними розпорядниками, оприлюднюються ними не пізніш як за 10 робочих днів до дати їх розгляду з метою прийняття. Зараз ця вимога передбачена доповненою ч. 6 ст. 15 Закону України “Про доступ до публічної інформації”, що визначає певні вимоги до оприлюднення інформації на вебсайтах розпорядників, але за змістом вимоги залишаються незмінними. Перш за все, такі вебсайти повинні бути офіційними. Тобто, кожен орган місцевого самоврядування у своєму рішенні має визначити, що його офіційним вебсайтом є сайт з певною доменною адресою. По друге, при оприлюдненні на офіційному вебсайті інформації розпорядник зобов`язаний вказувати дату оприлюднення докумейта і дату оновлення інформації. Не є зрозумілим чи вебсайт, на якому Мостиська міська рада ознайомитися з оскаржуваним рішенням, є офіційним сайтом Мостиської міської ради, немає посилання на рішення, яким сайт, на якому розміщене оскаржуване рішення, визначений офіційним сайтом Мостиської міської ради, рішення завантажене на сайт у вигляді сканованої копії, а не розміщене у текстовому форматі на вебсторінці, дата оприлюднення взагалі не зазначена. Тобто неможливо встановити, коли саме не рішення про встановлення ставок та пільг з податку на майно з`явилися на сайті взагалі. Таким чином, для того, щоб визнати фактично наявний у Мостиської міської ради вебсайт офіційним, слід встановити наявність відповідного нормативно-правового регулювання й окремо дослідити наявність у ньому нормативно закріпленого повноваження на розміщення офіційної інформації (стаття' 19 Конституції України). Лише за таких умов інформація, отримана з певного вебсайту, може вважатись офіційною, і посилання на інформацію, отриману з такого веб-сайті, є посиланням на офіційну інформацію, що отримана з офіційного джерела. Таких доказів Мостиською міською радою суду не надано, попри встановлений ч.2 ст. 77 КАС України обов`язок доказування правомірності своїх дій саме з боку суб`єкта владних повноважень. Проте за жодних умов у випадку розміщення на вебсайті державного органу нормативних актів це не є їх офіційним опублікуванням для набрання ними чинності. Більше того, оскаржувані податкові повідомлення-рішення на 2020, 2021 роки прийняті на підстав рішень Мостиської міської ради №3, №9, що втратили чинність на момент винесення податкових повідомлень рішень (10.10.2023), тобто: рішення №3 втратило чинність на підставі п.4 рішення №9, відповідно згідно з п. 5 рішення №9 Рішення №3 набирає чинності з 01.01.2021 року, а рішення №9 втратило чинність на підставі р.4 рішення №4. Відповідно згідно з п. 5 рішення №4 Рішення №4 набирає чинності з 01.01.2022 року. Згідно з п.п. 12.3.3. п. 12.3 ст. 12 ПК України якщо в рішенні органу місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків та/або зборів, а також податкових пільг з їх сплати не визначено термін його дії, таке рішення є чинним до прийняття нового рішення, тому оскаржити рішення Мостиської міської ради №3, №9 він вже не може, а ДПС у Львівській області незаконно винесла податкові повідомлення-рішення на підставі рішень, які не набравши чинності втратили її, тобто станом на дату формування оскаржуваних податкових повідомлень-рішень 10.10.2023 були нечинними. Слід звернути увагу, що рішення №3, №9, №4 не відповідають вимогам Податкового кодексу України, зокрема п.п.266.4.2. п. 266.4 ст. 266, відповідно до якого пільги з податку, що сплачується на відповідній території з об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, для фізичних осіб визначаються виходячи з їх майнового стану та рівня доходів, а позивач - пенсіонер з 2010 року, з 2010 року не працює, підприємництвом не займається, транспортних засобів немає, іншої нерухомості немає, а з грошових надходжень - лише пенсія - приблизно 4200,00 грн. Також преамбули оскаржуваних рішень №3, №9, №4 п.п. 2 п.1 містять вказівку встановлення пільги для фізичних та юридичних осіб, надані відповідно до підпункту 266.4.2 пункту 266.4 статті 266 Податкового кодексу України, за переліком згідно з додатком 2. Проте, додаток 2 оскаржуваних рішень містить лише перелік об`єктів, що не є об`єктами оподаткування. Цей перелік встановлений підпунктом 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, а не підпунктом 266.4.2 пункту 266.4 статті 266 Податкового кодексу України.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечує проти її задоволення посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просить оскаржуване рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим
ОСОБА_1 подав до апеляційного суду пояснення в яких зазначає, що зробив описку в апеляційній скарзі, а саме в частині - Мостиська міська рада ігнорує підпункт 266.4.2 пункту 266.4 статті 266 Податкового кодексу України так ніби його не існує. Застосувати підпункт 266.4.2 пункту 266.4 статті 266 Податкового кодексу України не є правом, а обов`язком Відповідача на етапі розроблення проекту рішення та його прийняття. Більше того, Мостиська міська рада зобов`язана застосувати вказаний пункт без всіляких звернень і позовів.
ОСОБА_1 подав до апеляційного суду клопотання про долучення доказу, а саме роз`яснення Державної регуляторної служби України №231/0/36-25 від 18.11.2025, яке судом долучено.
Відповідно до статті 308 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Справа розглядається в порядку письмового провадження відповідно до статті 311 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів. 
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Мостиської міської ради Львівської області ХХХІХ сесії VI-го скликання від 01.07.2019 №3 «Про встановлення ставок та пільг із сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на 2020 рік» (далі - Рішення №3), установлено на території Мостиської міської ради: 1) ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, згідно з додатком 1; 2) пільги для фізичних та юридичних осіб, надані відповідно до підпункту 266.4.2 пункту 266.4 статті 266 Податкового кодексу України, за переліком згідно з додатком 2. (а.с. 73-79).
Рішенням Мостиської міської ради Львівської області L-сесії VII-го скликання від 12.05.2020 №9 «Про встановлення ставок та пільг із сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на 2021 рік» (далі - Рішення №9), установлено на території Мостиської міської ради: 1) ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, згідно з додатком 1; 2) пільги для фізичних та юридичних осіб, надані відповідно до підпункту 266.4.2 пункту 266.4 статті 266 Податкового кодексу України, за переліком згідно з додатком 2. (а.с. 66-72).
Рішенням Мостиської міської ради Львівської області XI позачергової сесії VШ скликання від 22.06.2021 №4 «Про встановлення ставок та пільг із сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки» установлено на території Мостиської міської ради: - Ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, згідно з додатком 1; - Пільги для фізичних та юридичних осіб, надані відповідно до підпункту 266.4.2 пункту 266.4 статті 266 Податкового кодексу України, за переліком згідно з додатком 2. У пункті 2 даного рішення зазначено, оприлюднити рішення в засобах масової інформації або в іншій можливий спосіб. 
Згідно відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, фізична особа ОСОБА_1 володіє об`єктом нерухомого майна, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1505877246224) загальною площею 353,1 м. кв.
Головне управління ДПС у Львівській області 10.10.2023 сформувало податкове повідомлення-рішення №0014399-61-1322-UA46140030000023506, яким ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплаченому фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості, за звітний 2020 рік у розмірі 550,47 грн.
Головне управління ДПС у Львівській області 10.10.2023 сформувало податкове повідомлення-рішення №0014400-61-1322-UA46140030000023506, яким ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплаченому фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості, за звітний 2021 рік у розмірі 699,30 грн.
Головне управління ДПС у Львівській області 10.10.2023 сформувало податкове повідомлення-рішення №0014398-61-1322-UA46140030000023506 яким ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплаченому фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості, за звітний 2022 рік у розмірі 3030,30 грн.
Позивач вважаючи такі податкові повідомлення-рішення протиправними, а тому звернувся до суду із цим позовом.
Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку про дотримання відповідачем норм чинного законодавства.
Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України (далі - ПК України).
Відповідно до підпункту 16.1.4 п. 16.1 ст. 16 ПК України платник податків зобов`язаний: сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи. 
Згідно з пп. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 ПК України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Відповідно до пп.266.2.1 п. 266.2 ст. 266 ПК України об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.
Базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.
База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності (пп.266.3.1-266.3.2 п.266.3 ст. 266 ПК України).
Відповідно до підпункту 266.4.1 пункту 266.4 статті 266 ПК України база оподаткування об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичної особи платника податку, зменшується: а) для квартири/квартир незалежно від їх кількості - на 60 кв. метрів; б) для житлового будинку/будинків незалежно від їх кількості - на 120 кв. метрів; в) для різних типів об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток (у разі одночасного перебування у власності платника податку квартири/квартир та житлового будинку/будинків, у тому числі їх часток), - на 180 кв. метрів. Таке зменшення надається один раз за кожний базовий податковий (звітний) період (рік).
Підпунктом 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК України установлено, що ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.
Згідно з пп. 266.6.1 п. 266.6 статті 266 ПК України базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.
Судом встановлено на підставі матеріалів справи, що ОСОБА_1 має у власності житловий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 353,1 кв.м. 
Головне управління ДПС у Львівській області 10.10.2023 сформувало податкове повідомлення-рішення №0014399-61-1322-UA46140030000023506, яким ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплаченому фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості, за звітний 2020 рік у розмірі 550,47 грн.
Вказане податкове повідомлення-рішення винесене контролюючим органом відповідно до рішення Мостиської міської ради Львівської області ХХХІХ сесії VI-го скликання від 01.07.2019 №3 “Про встановлення ставок та пільг із сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на 2020 рік”.
Головне управління ДПС у Львівській області 10.10.2023 сформувало податкове повідомлення-рішення №0014400-61-1322-UA46140030000023506, яким ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплаченому фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості, за звітний 2021 рік у розмірі 699,30 грн.
Вказане податкове повідомлення-рішення винесене контролюючим органом відповідно до рішення Мостиської міської ради Львівської області сесії VII-го скликання від 12.05.2020 №9 “Про встановлення ставок та пільг із сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на 2021 рік”.
Головне управління ДПС у Львівській області 10.10.2023 сформувало податкове повідомлення-рішення №0014398-61-1322-UA46140030000023506 яким ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплаченому фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості, за звітний 2022 рік у розмірі 3030,30 грн.
Вказане податкове повідомлення-рішення винесене контролюючим органом відповідно до рішення Мостиської міської ради Львівської області ХІ позачергової сесії VIІІ-го скликання від 22.06.2021 №4 “Про встановлення ставок та пільг із сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки” (далі Рішення №4).
Переглядаючи рішення суду першої інстанції з урахуванням доводів апелянта про порушення порядку оприлюднення рішень про встановлення місцевих податків, колегія суддів зазначає наступне.
Пунктом 10.3 статті 10 ПК України визначено, що місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору.
Згідно з пп. 12.3.4-12.3.5 п. 12-3 ст. 12 ПК України (у редакції, чинній до 23.05.2020) рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.
У разі якщо сільська, селищна, міська рада або рада об`єднаних територіальних громад, що створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів, що є обов`язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок, а плата за землю справляється із застосуванням ставок, які діяли до 31 грудня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування плати за землю.
Відповідно до пп. 12.3.4-12.3.5 п. 12-3 ст. 12 ПК України (у чинній редакції) рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 25 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та/або зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.
У разі якщо до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування місцевих податків та/або зборів, сільська, селищна, міська рада не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків та/або зборів, що є обов`язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки та/або збори справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням ставок, які діяли до 31 грудня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування таких місцевих податків та/або зборів.
Відповідно до п. 12.5 ст. 12 ПК України офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та/або зборів, а також зміну розміру їх ставок, об`єкта оподаткування, порядку справляння чи надання податкових пільг або про внесення змін до таких рішень є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 цієї статті.
Отже, прийняті на пленарних засіданнях органу місцевого самоврядування (сільської, селищної, міської ради) рішення про встановлення місцевих податків та зборів набувають статусу нормативно-правового акта (набирають чинності) після їх офіційного оприлюднення в установленому законом порядку з дня офіційного оприлюднення, якщо таке мало місце до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період), і якщо орган місцевого самоврядування, який прийняв таке рішення, не встановив пізнішу, ніж дата офіційного оприлюднення, дату набрання чинності рішенням. Якщо рішення про встановлення місцевих податків та зборів було офіційно оприлюднено після 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період), то його норми застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.
Якщо рішення про встановлення податків та зборів не було офіційно оприлюднено в установленому законом порядку, то воно не набрало чинності (є нечинним) відповідно до норми частини третьої статті 57 Конституції України і не підлягає застосуванню, зокрема судом при вирішенні адміністративної справи. Враховуючи установлення конституційною нормою, як нормою прямої дій, нечинності нормативно-правового акта, яким встановлені права та обов`язки громадян (рішення про встановлення місцевих податків та зборів є таким нормативно-правовим актом), в разі коли він не був оприлюднений в установленому законом порядку, визнання такого акта нечинним судом не потребується.
Листом від 20.12.2023 Мостиська міська рада Львівської області повідомила позивача, що Рішення №3, Рішення №9 та Рішення №4 прийняті до 15 липня року, що передував бюджетному періоду, в якому застосовувались встановлені ставки та пільги, надіслані у десятиденний строк з дня прийняття рішень до контролюючого органу та оприлюднені на офіційному сайті Мостиської міської ради до 25 липня відповідного року.
При цьому, колегія суддів відзначає, що предметом оскарження у цій справі є виключно податкові повідомлення-рішення відповідача, прийняті ним на виконання своїх функцій шляхом реалізації повноважень, передбачених підпунктом 20.1.18 пункту 20.1 статті 20 та підпунктом 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 ПК України щодо визначення податкового зобов`язання. Правомірність рішення органу місцевого самоврядування не є предметом оскарження в цій справі, повноваження міських (селищних, сільських) рад в частині встановлення місцевих податків і зборів хоча і визначені в тому числі Податковим кодексом України, проте є виключною «правовстановлюючою» компетенцією цих органів, правомірність реалізації якої не має перевірятися в межах цієї справи.
Аналогічна правова позиція вказана Верховним Судом у постановах від 15.05.2019 у справі №825/1496/17, від 09.07.2019 у справі №766/10437/17, від 30.05.2022 у справі № 807/1293/17.
Оцінюючи доводи апелянта про втрату чинності рішень Мостиської міської ради №3, №9, колегія суддів такі відхиляє, оскільки визначальним при вирішенні вказаної категорії спорів є встановлення періоду чинності оскаржуваних рішень.
У разі втрати чинності оскаржуваним актом, позивачем фактично обраний неправильний спосіб захисту своїх прав та інтересів, що не позбавляє його можливості оскаржувати наслідки, які виникли через правовідносини, що утворилися на підставі нечинного акту.
Статтею 57 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право знати свої права і обов`язки. Закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права і обов`язки громадян, мають бути доведені до відома населення у порядку, встановленому законом. Закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права і обов`язки громадян, не доведені до відома населення у порядку, встановленому законом, є нечинними.
Частиною 5 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 №280/97-ВР (далі - Закон №280/97-ВР) визначено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування нормативно-правового характеру набирають чинності з дня їх офіційного оприлюднення, якщо органом чи посадовою особою не встановлено пізніший строк введення цих актів у дію.
Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування підлягають обов`язковому оприлюдненню та наданню за запитом відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації». Проекти актів органів місцевого самоврядування оприлюднюються в порядку, передбаченому Законом України «Про доступ до публічної інформації», крім випадків виникнення надзвичайних ситуацій та інших невідкладних випадків, передбачених законом, коли такі проекти актів оприлюднюються негайно після їх підготовки.
Відповідно до положень пунктів 24, 28 частини 1 статті 26 Закону №280/97-ВР встановлення місцевих податків і зборів відповідно до ПК України, прийняття рішень щодо надання відповідно до чинного законодавства пільг по місцевих податках і зборах, а також земельному податку є компетенцією сільської, селищної, міської ради з вирішенням цих питань виключно на пленерному засіданні ради.
Основним нормативно-правовим актом, який регулює відносини у сфері оподаткування, є ПК України.
Відповідно до ч.9 статті 264 КАС України суд може визнати нормативно-правовий акт протиправним (незаконним чи таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили) та нечинним повністю або в окремій його частині.
Так, рішення суб`єкта владних повноважень є нечинним, тобто втрачає чинність з певного моменту лише на майбутнє, якщо на підставі цього рішення виникли правовідносини, які доцільно зберегти.
Частина 3 статті 264 КАС України передбачає, що нормативно-правові акти можуть бути оскаржені до адміністративного суду протягом всього строку їх чинності.
Як вбачається з матеріалів справи, оскаржувані рішення на підставі яких винесені податкові повідомлення-рішення відповідача розповсюджують свою дію виключно на 2020-2022 роки, оскільки при прийнятті органом місцевого самоврядування рішення про встановлення ставок податків і зборів на наступний рік, втрачають чинність, аналогічні рішення за попередній рік.
Крім того, втрата чинності оскаржуваним позивачем рішенням - має принципове та ключове значення під час розгляду наведеної справи, оскільки виключає можливість застосування обраного позивачем способу захисту порушеного права та визнання його повторно нечинним вже судом.
У постанові від 10.12.2021 у справі №0940/2301/18 Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду зробив висновок, що рішення органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, яке приймається на підставі, за правилами й на виконання відповідних приписів ПК України та оприлюднюється у встановленому цим Кодексом порядку. Вказані рішення не належать до регуляторних актів у розумінні Закону України “Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності”, у зв`язку з чим дія цього Закону не поширюється на такі рішення. У цій постанові також зазначено, що як у ПК України, так і в Законі України “Про місцеве самоврядування в Україні”, або будь-якому іншому акті законодавства немає норм, якими б був визначений спосіб оприлюднення рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків та зборів, не встановлено обов`язок опубліковувати ці рішення у офіційних друкованих виданнях та/або у друкованих засобах масової інформації відповідних рад, у місцевих друкованих засобах масової інформації.
Вказаний висновок підтримав Верховний Суд у постанові від 24.11.2023 у справі №814/1865/17.
У постанові від 15 травня 2019 року у справі № 825/1496/17 Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду виснував, що відповідно до Конституції України народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування (частина друга статті 5). В Основному Законі України встановлено, що місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України (частина перша статті 140).
Гарантоване державою місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи і передбачає правову, організаційну та матеріально-фінансову самостійність, яка має певні конституційно-правові межі, встановлені, зокрема, приписами статей 19, 140, 143, 144, 146 Основного Закону України. З аналізу вказаних конституційних положень вбачається, що ці органи місцевого самоврядування, здійснюючи владу і самостійно вирішуючи питання місцевого значення, віднесені законом до їх компетенції, та приймаючи рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відтак, наведені позивачем-апелянтом твердження щодо не набрання чинності Рішеннями №3, №9 та №4 Мостиської міської ради є помилковими та не відповідають нормам законодавства та наведеним висновкам Верховного Суду.
Пунктом 266.4 ст. 266 ПК України передбачено встановлення пільг зі сплати податку.
Згідно з пп. 266.4.2. п. 266.4 ст. 266 ПК України сільські, селищні, міські ради встановлюють пільги з податку, що сплачується на відповідній території, з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, громадських об`єднань, благодійних організацій, релігійних організацій України, статути (положення) яких зареєстровані у встановленому законом порядку, та використовуються для забезпечення діяльності, передбаченої такими статутами (положеннями).
Пільги з податку, що сплачується на відповідній території з об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, для фізичних осіб визначаються виходячи з їх майнового стану та рівня доходів.
Пільги з податку, що сплачується на відповідній території з об`єктів нежитлової нерухомості, встановлюються залежно від майна, яке є об`єктом оподаткування.
Позивач наголошує на тому, що рішення №3, №9 та №4 не містять жодної пільги для фізичних осіб, які розраховувались би з майнового стану та рівня їх доходів. Всі встановлені Мостиською міською радою пільги стосуються лише об`єктів оподаткування.
Відтак, наведені в цій частині доводи фактично зводяться до незгоди позивача із змістом Рішень №3, №9 та №4. Однак, такі рішення не є предметом оскарження у межах цієї справи.
Також позивач як на підставу для скасування оскаржуваних податкових повідомлень-рішень покликається на те, що такі рішення за 2020, 2021 та 2022 роки від 10.10.2023 складено контролюючим органом в один день всупереч вимогам ПК України.
Підпунктом 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 ПК України передбачено, що податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, разом з детальним розрахунком суми/сум податку, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються платнику податку контролюючим органом у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).
Згідно з пп. 266.10.2 п. 266.10 ст. 266 ПК України у разі якщо контролюючий орган не надіслав (не вручив) податкове/податкові повідомлення-рішення у строки, встановлені підпунктом 266.7.2 пункту 266.7 цієї статті, фізичні особи звільняються від відповідальності, передбаченої цим Кодексом за несвоєчасну сплату податкового зобов`язання. 
Відтак, у випадку несвоєчасного направлення платнику податку податкового-повідомлення рішення, такий звільняється від відповідальності за несвоєчасну сплати такого податкового зобов`язання.
Водночас, пп. 266.10.3 п. 266.10 ст. 266 ПК України податкове зобов`язання з цього податку може бути нараховано за податкові (звітні) періоди (роки) в межах строків, визначених пунктом 102.1 статті 102 цього Кодексу.
Згідно з п. 102.1 ст. 102 ПК України контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня (2555 дня - у разі проведення перевірки відповідно до статей 39 і 39-2, застосування вимог пункту 141.4 статті 141 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної пунктом 133.4 статті 133 цього Кодексу, та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов`язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов`язання (в тому числі від нарахованої пені), а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.
Колегія суддів відзначає, що встановлення місцевих податків і зборів входить до компетенції органів місцевого самоврядування, податковий же орган, яким є відповідач у справі, наділений повноваженнями по застосуванню в межах своєї компетенції вже прийнятих нормативно-правових актів, в тому числі рішень органів місцевого самоврядування, норми яких є чинними на час їх застосування та обов`язковими. 
Щодо доводів позивача, що рішення не оприлюднювалося в друкованих медіа всупереч п. 5, п.12 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування», ч. 5 ст. 12 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», колегія суддів враховує наступне.
Відповідно до пп. 12.3.4-12.3.5 п. 12-3 ст. 12 ПК України рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 25 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та/або зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.
У разі якщо до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування місцевих податків та/або зборів, сільська, селищна, міська рада не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків та/або зборів, що є обов`язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки та/або збори справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням ставок, які діяли до 31 грудня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування таких місцевих податків та/або зборів.
Відповідно до п. 12.5 ст. 12 ПК України офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та/або зборів, а також зміну розміру їх ставок, об`єкта оподаткування, порядку справляння чи надання податкових пільг або про внесення змін до таких рішень є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 цієї статті.
Отже, прийняті на пленарних засіданнях органу місцевого самоврядування (сільської, селищної, міської ради) рішення про встановлення місцевих податків та зборів набувають статусу нормативно-правового акта (набирають чинності) після їх офіційного оприлюднення в установленому законом порядку з дня офіційного оприлюднення, якщо таке мало місце до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період), і якщо орган місцевого самоврядування, який прийняв таке рішення, не встановив пізнішу, ніж дата офіційного оприлюднення, дату набрання чинності рішенням. Якщо рішення про встановлення місцевих податків та зборів було офіційно оприлюднено після 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період), то його норми застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.
Якщо рішення про встановлення податків та зборів не було офіційно оприлюднено в установленому законом порядку, то воно не набрало чинності (є нечинним) відповідно до норми частини третьої статті 57 Конституції України і не підлягає застосуванню, зокрема судом при вирішенні адміністративної справи. Враховуючи установлення конституційною нормою, як нормою прямої дій, нечинності нормативно-правового акта, яким встановлені права та обов`язки громадян (рішення про встановлення місцевих податків та зборів є таким нормативно-правовим актом), в разі коли він не був оприлюднений в установленому законом порядку, визнання такого акта нечинним судом не потребується.
Аналогічної позиції притримується Верховний Суд у постанові від 24.11.2023 у справі №814/1865/17.
Матеріалами справи підтверджено, що рішення Мостиської міської ради, якими встановлено ставки та пільги із сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, знаходяться у вільному доступі на сайті міської ради та в ході розгляду справи судом попередньої інстанції надано оцінку іншим доводам позивача.
Щодо роз`яснення Державної регуляторної служби України №231/0/36-25 від 18.11.2025 то колегія суддів таке відхиляє, оскільки відповідно до частини 4 статті 308 КАС України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Також покликання апелянта на окрему думку суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду Желтобрюх І.Л., Блажівської Н.Є., Васильєвої І.А., Гусака М.Б. 25 лютого 2021 року є помилковим, оскільки не є судовим рішенням в розумінні пункту 12 частини 4 КАС України, а саме - рішення, постанова, ухвала суду будь-якої інстанції. Відповідно до частини 3 статті 34 КАС України суддя, не згодний із судовим рішенням за наслідками розгляду адміністративної справи, може письмово викласти свою окрему думку. Про наявність окремої думки повідомляються особи, які беруть участь у справі, без оголошення її змісту в судовому засіданні. Окрема думка приєднується до справи і є відкритою для ознайомлення.
Згідно з частиною 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно із частиною 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що грошове зобов`язання відповідачем розраховано згідно вищенаведеного податкового законодавства із врахуванням рішення органу місцевого самоврядування, а тому підстав для визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 10.10.2023 №0014399-61-1322-UA46140030000023506, №0014400-61-1322-UA46140030000023506, №0014398-61-1322-UA46140030000023506 не вбачається.
Вказана правова позиція апеляційного суду узгоджується із постановою Верховного Суду від 24.11.2023 у справі №814/1865/17, від 06.04.2026 у справі № 0340/1279/18, яка в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України враховується апеляційним судом під час вирішення наведеного спору.
Щодо доводів апеляційної скарги із посиланням на його майновий стан та рівень доходів, що він пенсіонер з 2010 року, не працює, підприємництвом не займається, транспортних засобів немає, іншої нерухомості немає, а з грошових надходжень - лише пенсія - приблизно 4200,00 грн. то колегія суддів звертає увагу апелянта на норми статті 100 ПК України, яким встановлено, що розстроченням, відстроченням грошових зобов`язань або податкового боргу є перенесення строків сплати платником податків його грошових зобов`язань або податкового боргу під проценти, розмір яких дорівнює розміру 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, діючої на день прийняття контролюючим органом рішення про розстрочення, відстрочення грошових зобов`язань або податкового боргу. Платник податків має право звернутися до контролюючого органу із заявою про розстрочення та відстрочення грошових зобов`язань або податкового боргу. Платник податків, який звертається до контролюючого органу із заявою про розстрочення, відстрочення грошових зобов`язань, вважається таким, що узгодив суму такого грошового зобов`язання. Підставою для розстрочення грошових зобов`язань або податкового боргу платника податків є надання ним достатніх доказів існування обставин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, що свідчать про наявність загрози виникнення або накопичення податкового боргу такого платника податків, а також економічного обґрунтування, яке свідчить про можливість погашення грошових зобов`язань та податкового боргу та/або збільшення податкових надходжень до відповідного бюджету внаслідок застосування режиму розстрочення, протягом якого відбудуться зміни політики управління виробництвом чи збутом такого платника податків.
За наведених обставин та висновків Верховного Суду аналізуючи всі доводи апелянта, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, а тому є правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції, який ухвалив судове рішення з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують викладених у судовому рішенні цього суду висновків, а ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального права, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Частиною 2 статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Згідно із статтею 17 Закону України “Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини” суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника. Колегія суддів вважає, що апеляційним судом надано відповідь на всі доводи, які можуть вплинути на правильність розгляду справи на цій стадії судового провадження.
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до статті 139 КАС України судові витрати не стягуються.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 січня 2025 року у справі № 380/5874/24 – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Н. В. Ільчишин 	
судді	 	В. В. Гуляк 	
 	 	З. М. Матковська  	
Повне судове рішення складено 30.04.26