Номер провадження: 22-ц/813/1351/26 
Справа № 495/5981/20
Головуючий у першій інстанції Братків І. І.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.06.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого-судді Комлевої О.С.,
суддів: Драгомерецького М.М., Сегеди С.М.,
з участю секретаря Громовенко А.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Одеської обласної прокуратури на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06 листопада 2024 року, постановленого під головуванням судді Братків І.І., у цивільній справі за позовом керівника Білгород-Дністровської окружної прокуратури до Білгород-Дністровської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання незаконним рішень міської ради, недійсним договору дарування, витребування земельної ділянки, -
в с т а н о в и в:
У жовтні 2020 року керівник Білгород-Дністровської місцевої прокуратури Одеської області звернувся до суду з позовом до Білгород-Дністровської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання незаконним рішень міської ради, недійсним договору дарування, витребування земельної ділянки, в якому просив:
- визнати незаконним п. 2.8 рішення Білгород-Дністровської міської ради від 20.03.2018 № 525-VII, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано безкоштовно у власність земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) ОСОБА_2 площею 0,1000 га за адресою: АДРЕСА_1 . Кадастровий номер земельної ділянки 5110300000:01:009:0594;
- визнати незаконним п. 2.9 рішення Білгород-Дністровської міської ради від 20.03.2018 № 525-VII, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано безкоштовно у власність земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) ОСОБА_1 площею 0,1000 га за адресою: АДРЕСА_2 . Кадастровий номер земельної ділянки 5110300000:01:009:0596;
- визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,1000 га за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки 5110300000:01:009:0594, укладений 02.06.2020 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Чухрай Т.Ю.;
- витребувати від ОСОБА_1 на користь Білгород-Дністровської міської ради земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,2000 га за адресою: АДРЕСА_3 . Кадастровий номер земельної ділянки 5110300000:01:009:0694;
- стягнути з відповідачів на користь Одеської обласної прокуратури сплачений судовий збір.
В обґрунтування позову позивач зазначив, що Білгород-Дністровською місцевою прокуратурою вивчено стан додержання Білгород-Дністровською міською радою вимог земельного законодавства при розпорядженні земельними ділянками комунальної власності на території міста Білгород-Дністровського. Встановлено, що п. 2.9 рішення Білгород-Дністровської міської ради від 20.03.2018 № 525-VII затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано безкоштовно у власність земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) ОСОБА_1 площею 0,1000 га за адресою: АДРЕСА_2 . Кадастровий номер земельної ділянки 5110300000:01:009:0596.
На підставі вказаного рішення Білгород-Дністровської міської ради ОСОБА_1 набуто право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,1 га по АДРЕСА_2 , кадастровий номер 5110300000:01:009:0596 згідно рішення державного реєстратора Шабівської сільської ради Саченко О.Ф. від 29.08.2018 № 42752179 (PHOHM 1632090551103, номер запису про право власності 27685583).
Також п. 2.8 рішення Білгород-Дністровської міської ради від 20.03.2018 № 525-VII затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано безкоштовно у власність земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) ОСОБА_2 площею 0,1000 га за адресою: АДРЕСА_1 . Кадастровий номер земельної ділянки 5110300000:01:009:0594.
На підставі вказаного рішення Білгород-Дністровської міської ради ОСОБА_2 набуто право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,1 га по АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5110300000:01:009:0594 згідно рішення державного реєстратора Шабівської сільської ради Саченко О.Ф. від 29.08.2018 № 42752901 (PHOHM 1632116751103, номер запису про право власності 27686157).
В подальшому, ОСОБА_2 згідно договору дарування, укладеного 02.06.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Чухрай Т.Ю., здійснено відчуження земельної ділянки з кадастровим номером 5110300000:01:009:0594 на користь своєї дружини ОСОБА_1 , про що до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 02.06.2020 № 52482393 внесено запис про право власності за № 36719975. Після чого, ОСОБА_1 на підставі заяви серії 542, посвідченої 03.06.2020 приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Чухрай Т.Ю., здійснила об`єднання земельних ділянок з кадастровими номерами 5110300000:01:009:0594, 5110300000:01:009:0596 в одну земельну ділянку площею 0,2 га по 
АДРЕСА_3 з кадастровим номером 5110300000:01:009:0694, про що до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно згідно рішення державного реєстратора Приморської сільської ради Арешкіної О.Д. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 30.06.2020 № 52895257 внесено запис про право власності за № 37103489.
Позивач вважає, що ОСОБА_2 , ОСОБА_1 набуто спірні земельні ділянки у власність з порушенням вимог земельного та містобудівного законодавства, а тому рішення Білгород-Дністровської міської ради має бути визнано судом незаконним, договір дарування недійсним, а земельна ділянка витребувана на користь міської ради.
Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06 листопада 2024 року у задоволенні позову керівника Білгород-Дністровської окружної прокуратури відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду, Одеська обласна прокуратура звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 отримано у власність земельні ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) всупереч вимог Генерального плану та Плану зонування міста Білгород-Дністровського, відповідно до яких спірні земельні ділянки передбачались для будівництва декількох секцій 5-ти поверхового житлового будинку.
Також суд першої інстанції не взяв до уваги, що спірні земельні ділянки підлягають витребуванню з незаконного володіння ОСОБА_1 , як останнього набувача, так як такий спосіб захисту є належним та ефективним, призведе до поновлення порушених прав територіальної громади місті Білгород-Дністровського та буде пропорційним втручанням у право власності відповідачів.
Відзиву до суду надано не було.
Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення.
В судове засідання, призначене на 16 червня 2026 року, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представник Білгород-Дністровської міської ради не з`явилися, були сповіщені належним чином (а.с. 186-192 т. 3).
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників, які не з`явилися в судове засідання.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокуратура Пендей А.В., перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що рішенням Білгород-Дністровської міської ради №1352-VI від 18.08.2015 «Про надання дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність та в оренду», ОСОБА_2 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1000 га за адресою: АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у власність.
Пунктом 9 вказаного рішення зобов`язано громадян, відповідно до цього рішення представити розроблені проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок на розгляд та затвердження Білгород-Дністровською міською радою, згідно зі ст.ст.186, 186-1 Земельного кодексу.
На підставі зазначеного рішення відповідачем ОСОБА_2 було замовлено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано йому безкоштовно у власність земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,1000 га за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5110300000:01:009:0594. 
В технічній документації наявний висновок Управління містобудування та архітектури Білгород-Дністровської міської ради №710 від 15.12.2015 відповідно до якого, розміщення земельної ділянки відповідає генеральному плану міста №505-XXIII від 27.12.2000, а проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1000 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарський будівель і споруд по АДРЕСА_1 , відповідає вимогам чинного законодавства України та іншим нормативно-правовим актам та погоджується.
Також, рішенням Білгород-Дністровської міської ради №1352-VI від 18.08.2015 «Про надання дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність та в оренду», ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1000 га за адресою: АДРЕСА_2 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у власність.
Пунктом 9 вказаного рішення зобов`язано громадян, відповідно до цього рішення представити розроблені проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок на розгляд та затвердження Білгород-Дністровською міською радою, згідно зі ст.ст.186, 186-1 Земельного кодексу.
На підставі зазначеного рішення відповідачем ОСОБА_1 було замовлено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано їй безкоштовно у власність земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,1000 га за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер 5110300000:01:009:0596. 
В технічній документації наявний висновок Управління містобудування та архітектури Білгород-Дністровської міської ради №705 від 15.12.2015 відповідно до якого, розміщення земельної ділянки відповідає генеральному плану міста №505-XXIII від 27.12.2000, а проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1000 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарський будівель і споруд по АДРЕСА_2 , відповідає вимогам чинного законодавства України та іншим нормативно-правовим актам та погоджується.
Вбачається, що рішенням Білгород-Дністровської міської ради від 28.07.2017 №391 затверджено містобудівну документацію «Проект внесення змін до генерального плану міста Білгород-Дністровського Одеської області», «План зонування території міста Білгород-Дністровського Одеської області (зонінг)».
Пунктом 2.9 рішення Білгород-Дністровської міської ради від 20.03.2018 року № 525-VII затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано безкоштовно у власність земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) ОСОБА_1 площею 0,1000 га за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер 5110300000:01:009:0596.
На підставі вказаного рішення ОСОБА_1 набуто право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,1000 га за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер 5110300000:01:009:0596 згідно рішення державного реєстратора Шабівської сільської ради Саченко О.Ф. від 29.08.2018 року № 42752179.
Також, п. 2.8 рішення Білгород-Дністровської міської ради від 20.03.2018 року № 525-VII затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано безкоштовно у власність земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) ОСОБА_2 площею 0,1000 га за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5110300000:01:009:0594.
На підставі вказаного рішення ОСОБА_2 набуто право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,1000 га за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5110300000:01:009:0594, згідно рішення державного реєстратора Шабівської сільської ради Саченко О.Ф. від 29.08.2018 року № 42752901.
В подальшому, ОСОБА_2 згідно договору дарування, укладеного 02.06.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Білгород- Дністровським міського нотаріального округу Чухрай Т.Ю., здійснено відчуження земельної ділянки кадастровий номер 5110300000:01:009:0594 на користь своєї дружини ОСОБА_1 , про що до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 02.06.2020 року № 52482393, внесено запис про право власності за номером 36719975.
Після чого, ОСОБА_1 на підставі заяви серії 542 здійснила об`єднання земельних ділянок кадастровими 3 номерами 5110300000:01:009:0594, 5110300000:01:009:0596 в одну земельну ділянку площею 0,2000 га по АДРЕСА_3 з кадастровим номером 5110300000:01:009:0694, про що до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, згідно рішення державного реєстратора Приморської сільської ради Арешкіної О.Д. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 30.06.2020 року № 52895257, внесено запис про право власності за № 37103489. 
Відповідно до листа Управління містобудування та архітектури Білгород-Дністровської міської ради від 28.10.2019 № 343 територія земельних ділянок по АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , кадастровий номер 5110300000:01:009:0594, 5110300000:01:009:0596 регулюється Генеральним планом міста Білгород-Дністровського та Планом Зонування міста Білгород-Дністровського, затвердженими рішенням Білгород- Дністровської міської ради № 391 від 28.07.2017. Згідно Плану зонування території міста вищевказані земельні ділянки знаходяться в зоні Ж-3 (зона змішаної багатоквартирної забудови та громадської забудови). В зоні Ж-3 не передбачено використання земельних ділянок з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). 
Як вбачається з листа Управління містобудування та архітектури Білгород-Дністровської міської ради від 29.04.2020 №531/114, станом на 18.08.2015 діючою містобудівною документацією був генеральний план міста, затверджений рішенням Білгород-Дністровської міської ради від 27.12.2000 № 505. Орієнтовне місце розташування земельної ділянки згідно генерального плану міста Білгород-Дністровського Одеської області, затвердженого рішенням Білгород-Дністровської міської ради від 27.12.2000 №505, відноситься до території багатоквартирної житлової забудови. Згідно проекту детального планування житлового району «Південний», затвердженого рішенням Білгород-Дністровської міської ради від 19.11.1992 (що став основною складовою генерального плану міста, затвердженого рішенням Білгород-Дністровської міської ради від 27.12.2000 № 505), вказана у запиті земельна ділянка передбачалась для будівництва декількох секцій 5-ти поверхового житлового будинку.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , кожен із яких, на відповідний час, діяли у правовідносинах із набуття права власності на земельну ділянку добросовісно і не вчиняли протиправних дій, не можуть за відсутності будь-якої їхньої вини зазнавати негативних наслідків, у тому числі, нести майнову відповідальність у вигляді позбавлення права власності на земельну ділянку, тому дійшов висновку, що прокурором Білгород-Дністровської окружної прокуратури (представником позивача) не доведено необхідності скасування рішення Білгород-Дністровської міської ради від 20.03.2018 року № 525-VII, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано безкоштовно у власність земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , та як наслідок позбавлення особи (відповідача ОСОБА_1 , яка отримала дану земельну ділянку на підставі договору дарування) майна, як захід направлений на відновлення законності у відносинах, пов`язаних із набуттям права власності на земельну ділянку.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, з огляду на наступне.
Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (стаття 14 Конституції України).
Відповідно до статті 13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Згідно з положеннями статті 2 ЦК України земельні відносини регулюються земельним законодавством.
Частиною четвертою статті 83 ЗК України передбачено категоризацію земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність. Зокрема, до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо).
За загальним правилом землі загального користування - це земельні ділянки, режим користування якими відзначається найбільшою загальнодоступністю. У містах, селищах і сільських населених пунктах, землі загального користування складаються з земель шляхів сполучення (площі, вулиці, провулки, проїзди (в межах червоних ліній), дороги, набережні), земель для задоволення культурно-побутових потреб населення (парки, лісопарки, сквери, сади, бульвари, водойми, пляжі), полігонів для захоронення неутилізованих промислових відходів, полігонів побутових відходів і сміттєпереробних підприємств, та інших земель, що служать для задоволення потреб міста, селища, сільського населеного пункту.
Відповідно до ст. 12 Земельного Кодексу України розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян і юридичних осіб, відноситься до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст.
Стаття 118 Земельного Кодексу України встановлює порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами.
Відповідно до вказаної норми громадянин, заінтересований у приватизації земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації, що перебуває у його користуванні, у тому числі земельної ділянки, на якій розташовані жилий будинок, господарські будівлі, споруди, що перебувають у його власності, подає клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.
Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, клопотання подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.
Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.
Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Відповідно до частини третьої статті 24 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» у разі відсутності плану зонування або детального плану території, затвердженого відповідно до вимог цього Закону, передача (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним та юридичним особам для містобудівних потреб забороняється.
Таким чином, на час ухвалення рішення 20.03.2018 про передачу земельної ділянки ОСОБА_2 , ОСОБА_1 був затверджений План Зонування міста Білгород-Дністровського, відповідно до якого спірна земельна ділянка передбачалась для будівництва декількох секцій 5-ти поверхового житлового будинку, відтак рішення Білгород-Дністровської міської ради прийнято без врахування таких обставин.
Разом з цим, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що такі обставини все ж таки не можуть бути підставою задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.
Згідно із ч.1 ст. 15, ч.1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.
Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року).
Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.
Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).
У пункті 71 рішення Європейського суду з прав людини «Рисовський проти України» (Заява № 29979/04) зазначено, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (див., наприклад, рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), п. 69), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (див. зазначені вище рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 53, та «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), п. 38).
Висновками Управління містобудування та архітектури Білгород-Дністровської міської ради №710та №705 від 15.12.2015 підтверджено, що розміщення спірних земельних ділянок відповідає генеральному плану міста №505-XXIII від 27.12.2000, а проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1000 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 та по АДРЕСА_2 , відповідає вимогам чинного законодавства України та іншим нормативно-правовим актам та погоджується.
Неправомірність відповідного висновку і погодження уповноважених органів, його незаконність відповідним порядком станом на час порушення питання про передачу майна у власність не була встановлена. Питання неправомірного рішення порушене через п`ять років після початку процедури.
Набувач земельної ділянки, звертаючись за її виділенням покладається на компетентність відповідних уповноважених установ і органів та на правомірність їхніх дій і рішень.
Земельні ділянки із земель житлової та громадської забудови можуть передаватися у приватну власність. Управління у сфері земельних відносин належить до компетенції відповідної місцевої ради та уповноважених органів архітектури, містобудування, земельних відносин, які, зокрема, в межах своїх повноважень може змінювати певні містобудівні умови, правила забудови, в тому числі, змінювати план зонування.
Спірна земельна ділянка не належить до тих, які загальновідомо не можуть перебувати у власності фізичних осіб.
Отже, набувач не діє в умовах очевидності та не може знати чи передбачати, яка саме забудова допустима на відповідних земельних площах, у відповідних межах тощо. 
За встановлених обставин даної справи ОСОБА_2 та ОСОБА_1 кожен із яких на відповідний час діяли у правовідносинах із набуття права власності на земельну ділянку добросовісно і не вчиняли протиправних дій, не можуть за відсутності будь-якої їхньої вини зазнавати негативних наслідків, у тому числі, нести майнову відповідальність у вигляді позбавлення права власності на земельну ділянку.
У випадку задоволення позову відповідач ОСОБА_1 буде позбавлена права власності на майно без компенсації. Органи державної влади не забезпечили належної експертизи щодо законності правочинів з нерухомим майном. Проте відповідачі не повинні були передбачати наявність ризику того, що право власності на майно може бути припинено в зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання помилок.
Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною. Факт незаконного відчуження та допущення продажу спірної земельної ділянки не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку в органів місцевого самоврядування здійснити все необхідне, щоб відшкодувати збитки, завдані таким відчуженням.
Дії органу, який отримавши погодження та документи прийняв рішення про надання земельних ділянок і на правомірність якого ОСОБА_2 та ОСОБА_1 обґрунтовано покладалися, рівно як покладалася на законність набуття відповідачкою у власність земельної ділянки набувачка права власності за договором ОСОБА_1 , знаходяться поза волею і контролем цих відповідачів. Відтак майно не може бути витребувано у добросовісного набувача, втручання у право володіння буде непропорційним.
У висновках, викладених в постановах Верховного Суду неодноразово зазначалося, що для витребування майна оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів не потрібно (постанова ВП ВС від 14.11.2018 справа №183/1617/16, від 21.08.2019 справа №911/3681/17), тому з огляду на встановлені обставини, мету позову, втрату володіння земельною ділянкою та унеможливлення її витребування задоволення інших вимог про визнання рішення та договору купівлі – продажу недійсними неможна вважати ефективними способами захисту прав, оскільки не призведуть до захисту прав позивача.
З урахуванням вищевикладеного, слід погодитися з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.
Доводи апеляційної скарги про те, що власник майна в будь-якому разі може витребувати своє майно у особи, яка незаконно, без достатньої правової підстави заволоділа спірним майном, з посиланням на відповідну судову практику Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду, є безпідставними, оскільки у цій справі було встановлено, що як ОСОБА_2 , так і ОСОБА_1 є добросовісними набувачами спірних земельних ділянок, які були вперше передані у приватну власність через встановлену законодавством процедуру щодо приватизації землі, після відповідної перевірки органом місцевого самоврядування законності такої приватизації та на підставі рішення міської ради.
Послання прокурора на те, що суд не врахував, що спірні земельні ділянки були передані у власність відповідачів незаконно, з цільовим призначенням – для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), у той час як відповідно до Генерального плану м. Білгород-Дністровського ця земельна ділянка знаходиться в зоні Ж-3 (зона змішаної багатоквартирної забудови та громадської забудови), а відповідачі не є добросовісними набувачами є помилковим, оскільки судом першої інстанції встановлювалися обставини передачі земельних ділянок ОСОБА_2 і ОСОБА_1 та цим обставинам була надана належна правова оцінка.
Аналогічна правова позиція з таких саме правовідносин викладена в постанові Верховного Суду у справі № 495/5982/20 від 12.02.2025 року.
Досліджуючи вказані обставини, суд обґрунтовано вказав, що спірні земельні ділянки не належать до тих, які загальновідомо не можуть перебувати у власності фізичних осіб, а тому набувачі не діяли в умовах очевидності та не могли знати чи передбачати, яка саме забудова допустима на відповідних земельних площах, у відповідних межах. На час порушення питання про надання земельної ділянки план зонування затверджений не був. Тому, за встановлених обставин справи, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , кожен із яких на відповідний час діяли у правовідносинах із набуття права власності на земельну ділянку добросовісно і не вчиняли протиправних дій, не можуть за відсутності будь-якої їхньої вини зазнавати негативних наслідків, у тому числі, нести майнову відповідальність у вигляді позбавлення права власності на земельну ділянку через помилки державних органів, що відповідає наведеній вище практиці ЄСПЛ та положенням Конвенції.
Також колегія суддів вважає, що вказані доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).
Зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення.
Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.
За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Нових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянуті судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.
Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Одеської обласної прокуратури – залишити без задоволення.
Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06 листопада 2024 року– залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 17 червня 2026 року. 

Головуючий ________________ О.С. Комлева

Судді ________________ М.М. Драгомерецький

________________С.М. Сегеда