ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

30 червня 2026 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 750/3400/23
Головуючий у першій інстанції – Косенко О. Д.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1093/26

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
головуючої-судді Шитченко Н.В.,
суддів Разгуляєвої О.В., Супруна О.П.,
із секретарем Зіньковець О.О.,
позивач ОСОБА_1 ,
відповідачі ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Турист»,
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 02 березня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Турист» про стягнення майнової та моральної шкоди.

У С Т А Н О В И В:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив стягнути з відповідача на його користь:
- відшкодування майнової шкоди (збитку), заподіяної пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, 437 719,65 грн;
- витрати на оплату додаткового автотоварознавчого дослідження № 22 від 18 січня 2023 року у розмірі 2 750 грн;
- витрати на евакуатор ТЗ «Фольксваген Кадді» у сумі 1 800 грн та причіпу легкового у сумі 1 600 грн;
- майнові втрати (збиток), яких позивач зазнав у зв`язку із тим, що не поїхав у тур до Єгипту через ДТП, у сумі 18 711,23 грн;
- відшкодування моральної шкоди, пов`язаної з пошкодженням автомобіля у ДТП, в сумі 10 000 грн;
- відшкодування моральної шкоди, пов`язаної з ушкодженням здоров`я від отриманих тілесних ушкоджень у ДТП, в сумі 20 000 грн;
- судові витрати, пов`язані з оплатою професійної правничої допомоги, в розмірі 7 000 грн.
Позовні вимоги мотивовано тим, що 29 листопада 2017 року близько 08 год. 10 хв водій ОСОБА_2 , керуючи автобусом марки «Неоплан», д.р.н. НОМЕР_1 , на а/д «Київ-Чернігів» у лівій смузі дорожнього руху, зі сторони м. Чернігів, у напрямку м. Київ, в с. Семиполки Броварського району Київської області, допустив зіткнення із задньою частиною причепу автомобіля марки «Фольксваген Кадді», д.р.н. НОМЕР_2 , під керуванням позивача, та задньою частиною напівпричепу марки «Швітс», д.р.н. НОМЕР_3 , тягача марки МАН, д.р.н. НОМЕР_4 , під керуванням ОСОБА_3 .
У результаті ДТП водій автомобіля марки Фольксваген Кадді ОСОБА_1 та пасажири автобусу марки «Неоплан» ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , отримали тілесні ушкодження та були доставлені до Броварської ЦРЛ для надання медичної допомоги.
Відомості за фактом ДТП 29 листопада 2017 року внесено до Єдиного реєстру досудового розслідування за ознаками злочину, передбаченого ч. 1, ст. 286 КК України.
Під час досудового розслідування встановлено, що 29 листопада 2017 року позивача госпіталізовано до КЛПЗ «Чернігівська міська лікарня №3», де він перебував на стаціонарному лікуванні з 30 листопада 2017 року по 11 грудня 2017 року із діагнозом: забій м`яких тканин голови та обличчя, закритого перелому кісток носу без зміщення, ЗЧМТ, струс головного мозку, забій правого плечового суглобу, забій лівого стегна, пошкодження чотирьохголового м`яза лівого стегна. 
Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 10 листопада 2021 року у справі № 361/4980/20 ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності за злочин, передбачений ч. 1 ст. 286 КК України, на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення його до кримінальної відповідальності.
На час ДТП цивільно-правову відповідальність власника автобусу «Неоплан», д.р.н. НОМЕР_1 було застраховано згідно з чинним договором ОСЦПВВНТЗ (поліс АМ/2159741 вд 14 листопада 2017 року) у ПрАТ «УПСК». ПрАТ «УПСК» компенсувало ОСОБА_1 99 000 грн у відшкодування шкоди, заподіяної пошкодженням ТЗ «Фольксваген Кадді», яка дорівнює ліміту страхової суми, визначеної у договорі, за відрахуванням франшизи у розмірі 1 000 грн. Крім того, на виконання вимог ст. 24 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик компенсував позивачу витрати на лікування у сумі 5 570,17 грн.
Посилавшись на норми ст. 1194 ЦК України, ОСОБА_1 зазначив, що відповідач повинен відшкодувати йому завдані збитки, що не покриті за рахунок страхового відшкодування здійсненого ПрАТ «УПСК». 
Внаслідок ДТП позивач отримав тілесні ушкодження, а також пошкоджено належний йому автомобіль, що зумовило його право на відшкодування моральної шкоди, яка полягає у перенесеному фізичному болі та душевних стражданнях, порушенні нормальних життєвих зв`язків, неможливості довгий час використовувати свою власність за прямим призначенням. 
20 грудня 2023 року представником ОСОБА_1 – адвокатом Сагалем С.В. скеровано до Деснянського районного суду м. Чернігова заяву про закриття провадження у справі в частині заявлених вимог до ОСОБА_2 , яку мотивовано тим, що на час ДТП водій ОСОБА_2 працював у ТОВ «Турист». У зв`язку з наведеним, сторона позивача просила шкоду стягнути саме з ТОВ «Турист» (т. 2 а.с. 25).
Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 лютого 2024 року прийнято відмову позивача від позову в частині вимог до відповідача ОСОБА_2 . Закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ТОВ «Турист» про стягнення майнової та моральної шкоди в частині вимог до ОСОБА_2 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 5 000 грн на відшкодування витрат на правову допомогу (т. 2 а.с. 38-41).
Закриваючи провадження у справі в частині вимог до ОСОБА_2 , суд першої інстанції керувався ст. 206, п. 4 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. Урахувавши складність справи, час витрачений представником, участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції, заперечення позивача, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з позивача на користь ОСОБА_2 5 000 грн у відшкодування витрат на правничу допомогу.
Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 жовтня 2025 року клопотання позивача задоволено, залучено до участі у розгляді справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в якості співвідповідача ТОВ «Турист». Направлено співвідповідачу ТОВ «Турист» копію ухвали з позовною заявою та встановлено 15-денний строк з дня отримання цієї ухвали для подання відзиву на позовну заяву (т. 4 а.с. 33).
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 02 березня 2026 року у задоволенні позову відмовлено повністю.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, порушення права позивача на справедливий та неупереджений суд, а також на об`єктивний і ефективний захист порушених прав скаржника, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 до ТОВ «Турист» повністю.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що позивач не змінював предмет та підстави позову. Суд, установивши, що відповідати має ТОВ «Турист», в трудових відносинах з яким на час ДТП перебував ОСОБА_2 , а також те, що 25 лютого 2026 року представник позивача у судовому засіданні усно підтримав вимоги до ТОВ «Турист», помилково відмовив у задоволенні позову через відсутність письмового «уточнення» вимог за наявності усної заяви, яку зафіксовано у протоколі судового засідання.
Скаржник зазначає, що факт ДТП, вина водія ОСОБА_2 та його перебування на час ДТП у трудових відносинах з ТОВ «Турист» підтверджено матеріалами справи, відтак відповідно до ст. 1172 ЦК України обов`язок відшкодування шкоди лежить на роботодавцеві. Наявність у ТОВ «Турист» статусу відповідача надавало суду законні підстави для ухвалення рішення про стягнення шкоди незалежно від наявності заяви про уточнення позовних вимог.
Стверджує, що суд першої інстанції, відмовивши у позові через 9 років після події ДТП, знаючи, що право позивача на відшкодування є беззаперечним, діяв всупереч принципу ефективності. Під час розгляду справи у суді першої інстанції питання уточнення чи конкретизації позовних вимог не виникало і не порушувалось. Суд першої інстанції, залучивши як співвідповідача ТОВ «Турист» та направивши йому примірник позовної заяви, мав вирішити справу по суті заявлених вимог, а не відмовляти через відсутність уточнених позовних вимог.
ОСОБА_1 наголошує на тому, що наданий висновок автотоварознавчого дослідження № 22 від 18 січня 2023 року є належним доказом спричиненої йому майнової шкоди, який не спростовано жодним іншим розрахунком або висновком з боку ОСОБА_2 і ТОВ «Турист». Указує, що використання іноземних ресурсів для визначення вартості авто, яке знято або має специфічну комплектацію, допускається Методикою (п. 4.3), якщо аналогічні дані відсутні на ринку України. 
У наданому відзиві представник ТОВ «Турист» – адвокат Ушаков О.О., не погодившись з доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 , просить залишити її без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 02 березня 2026 року без змін.
Мотивуючи доводи відзиву, ТОВ «Турист» посилається на те, що залучення товариства ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 жовтня 2025 року у якості співвідповідача є лише процесуальною дією, позивач мав чітко сформулювати у письмовій заяві вимоги про стягнення майнової та моральної шкоди з ТОВ «Турист». 
Стверджує, що шкода, завдана працівником під час виконання трудових обов`язків, відшкодовується роботодавцем, однак позивач. Не уточнивши вимоги, наполягав на стягненні коштів з фізичної особи ОСОБА_2 , який на момент ДТП перебував у трудових відносинах з ТОВ «Турист». Відмова у задоволенні позову через звернення з вимогами до неналежного відповідача є наслідком помилки ОСОБА_1 у визначенні суб`єктного складу та правових підстав.
Наголошує на тому, що позивач, маючи фахову правничу допомогу адвоката, мав достатньо часу для впорядкування позовної заяви відповідповідно до вимог закону, але зазначеного не зробив. Адвокат Сагаль С.В., як професійний юрист, мав усвідомлювати обов`язок дотримання вимог ст. 49, ст. 175 ЦПК України. Невиконання цих вимог є процесуальною недбалістю, ризик наслідків якої несе саме позивач (ст. 12 ЦПК України).
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та його представника, представників ОСОБА_2 та ТОВ "Турист", дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 належить задовольнити частково, а рішення суду скасувати, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення суду першої інстанції таким вимогам не відповідає.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 та ТОВ «Турист», суд першої інстанції виходив з того, що ДТП сталася з вини ОСОБА_2 під час виконання ним трудових обов`язків, а отже належним відповідачем є ТОВ «Турист», до якого позивачем вимог не пред`явлено.
Суд констатував, що після повернення справи з Верховного Суду на новий судовий розгляд стороною позивача не заявлено клопотання про закриття провадження в частині вимог до ОСОБА_2 , тому він має статус відповідача, як визначено у позові. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 жовтня 2025 року залучено у якості співвідповідача ТОВ «Турист», направлено копію ухвали разом з позовною заявою та встановлено строки для подачі заяв по суті справи. Натомість позивачем у визначеному процесуальним законом порядку не змінено позовні вимоги шляхом їх звернення (формулювання) до нового відповідача, сторонам такий документ не направлено.
З таким висновком суду першої інстанції не погоджується апеляційний суд.
У справі встановлено, що 29 листопада 2017 року у ЄРДР зареєстровано кримінальне провадження № 12017110130004820 за фабулою: 29 листопада 2017 року за адресою Київська область, Броварський район, с. Семиполки, на 59 км автомобільної дороги Київ-Чернігів за участю автомобілів: «МАН» н/з НОМЕР_5 з напівпричепом н/з НОМЕР_6 під керуванням ОСОБА_3 , автобуса марки «НЕОПЛАН» н/з НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 , автомобіля марки «Фольксваген Кадді», н/з НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 відбулась дорожньо-транспортна пригода. Усі транспортні засоби рухалися у напрямку від м. Чернігів до м. Київ. У результаті ДТП водій автомобіля марки «Фольксваген Кадді» отримав тілесні ушкодження та два пасажира автобуса отримали тілесні ушкодження і були доставлені до Броварської ЦРЛ для надання первинної медичної допомоги (т. 1 а.с. 11).
Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_7 від 13 вересня 2017 року, виданого ТСЦ 7441, засвідчено, що ОСОБА_1 є власником спеціалізованого вантажного фургону малотоннажного - В «Фольксваген Кадді», д.р.н. НОМЕР_2 (т. 1 а.с. 10). 
Відповідно до виписки-епікриз № 7604 із медичної картки стаціонарного хворого хірургічного відділення з ліжками нейрохірургії ОСОБА_1 перебував у стаціонарі з 30 листопада по 11 грудня 2017 року з діагнозом: забій м`яких тканин голови та обличчя, закритий перелом кісток носу без зміщення, ЗЧМТ (29 листопада 17 року, ДТП, в побуті), струс головного мозку, забій правого плечового суглобу, забій лівого стегна, пошкодження чотирьохголового м`яза лівого стегна, ексудативний синовіїт (т. 1 а.с. 92).
Згідно з висновком експерта № 53 судово-медичної експертизи, проведеної за матеріалами кримінального провадження № 12017110130004820 від 29 листопада 2017 року, у ОСОБА_1 виявлені закритий перелом кісток носу, пошкодження чотирьохголового м`яза лівого стегна, струс головного мозку, забійна рана в ділянці лівого стегна, садна на обличчі. Виявлені тілесні ушкодження утворились від дії тупих предметів, можливо при обставинах та в строк (29 листопада 2017 року), вказаних в ухвалі, та відносяться до категорії легких тілесних пошкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. Тілесні пошкодження утворились одномоментно в результаті ДТП можливо за обставин, викладених в ухвалі (т. 1 а.с. 79-83). 
Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 10 листопада 2021 року клопотання захисника обвинуваченого – адвоката Маляренка С.В. про звільнення обвинуваченого ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності задоволено. ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності за злочин, передбачений с. 1 ст. 286 КК України, на підставі ст. 49 КК України у зв`язку з закінченням строків давності притягнення його до кримінальної відповідальності. Кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудового розслідування за № 12017110130004820 від 29 листопада 2017 року, за обвинуваченням ОСОБА_2 закрито (т. 1 а.с. 21-23).
На час настання ДТП ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з ТОВ «Турист» (т. 1 а.с. 177), що не оспорюється сторонами.
За даними ЄДР ТЗ МВС транспортний засіб «НЕОПЛАН» н/з НОМЕР_1 станом на 29.11.2017 значився за ТОВ «Турист» (т. 1 а.с. 211-212). 
На момент ДТП 29 листопада 2017 року цивільно-правову відповідальність власника (ТОВ «Турист») автобуса марки «Неоплан», д.р.н НОМЕР_1 , застраховано в ПрАТ «УПСК» за полісом № АМ/2159741 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (т. 1 а.с. 28). Згідно з полісом ліміт відповідальності на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну, – 100 000 грн, франшиза 1 000 грн. 
Зі страхових актів № ОЦ/028/000/21/0016 (аварійний сертифікат) від 09 лютого 2022 року та № ОЦ/028/000/22/0002 (аварійний сертифікат) від 21 лютого 2022 року видно, що вищевказану подію ДТП визнано страховим випадком (т. 1 а.с. 32, 33).
Відповідно до виписки АК КБ «ПриватБанк» ПрАТ «УПСК» проведено виплату ОСОБА_1 страхового відшкодування у розмірі 99 000 грн у відшкодування майнової шкоди та 5 570,17 грн у відшкодування витрат на лікування та моральної шкоди (т. 1 а.с. 34).
Згідно з висновком № 22 додаткового експертного автотоварознавчого дослідження колісного транспортного засобу від 18 січня 2023 року, складеного експертом-автотоварознавцем Громовим А.М. (т. 1 а.с. 35-70):
1. Вартість відновлювального ремонту автомобіля спеціалізованого вантажного «Volkswagen – Caddy», державний реєстраційний № НОМЕР_2 , необхідного для усунення пошкоджень, отриманих у ДТП 29 листопада 2017 року, з урахуванням ПДВ, станом на дату оцінки 16 січня 2023 року складає 952 811,40 грн.
2. Вартість відновлювального ремонту автомобіля спеціалізованого вантажного «Volkswagen – Caddy», державний реєстраційний № НОМЕР_2 , необхідного для усунення пошкоджень, отриманих у ДТП 29 листопада 2017 року, з урахуванням значення коефіцієнту фізичного зносу його складників, з урахуванням ПДВ, станом на дату оцінки 16 січня 2023 року, складає 536 719,65 грн. 
3. Вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля спеціалізованого вантажного «Volkswagen – Caddy», державний реєстраційний № НОМЕР_2 , унаслідок його пошкодження у ДТП 29 листопада 2017 року, прийнята рівною його ринковій вартості, з урахуванням його строку експлуатації та технічного стану на момент перед ДТП, без урахування пошкоджень отриманих у ДТП, та станом на дату оцінки 16 січня 2023 року складає 909 593,72 грн.
4. Ринкова вартість автомобіля спеціалізованого вантажного «Volkswagen – Caddy», державний реєстраційний № НОМЕР_2 , з урахуванням його строку експлуатації та технічного стану на момент перед ДТП, без урахування пошкоджень отриманих у ДТП 29 листопада 2017 року (вартість автомобіля до ДТП), станом на дату оцінки 16 січня 2023 року складає 909 593,72 грн.
5. Ринкова вартість автомобіля спеціалізованого вантажного «Volkswagen – Caddy», державний реєстраційний № НОМЕР_2 , з урахуванням його строку експлуатації та технічного стану на момент перед ДТП, з урахуванням пошкоджень отриманих у ДТП 29 листопада 2017 року (вартість автомобіля після ДТП) станом на дату оцінки 16 січня 2023 року складає 372 874,07 грн.
6. Різниця між ринковою вартістю автомобіля спеціалізованого вантажного «Volkswagen – Caddy», державний реєстраційний № НОМЕР_2 , з урахуванням його строку експлуатації та технічного стану на момент перед ДТП. без урахування пошкоджень отриманих у ДТП 29 листопада 2017 року та його ринковою вартістю з урахуванням пошкоджень отриманих у ДТП 29 листопада 2017 року станом на дату оцінки 16 січня 2023 року складає 536 719,65 грн. 
За проведення експертного автотоварознавчого дослідження колісного транспортного засобу від 18 січня 2023 року, ОСОБА_1 сплачено ФОП ОСОБА_6 2 750 грн, що підтверджується квитанцією АТ КБ «ПриватБанк» (т. 1 а.с. 71).
На підтвердження понесених витрат на евакуатор ТЗ «Фольксваген Кадді» та причіпу легкового в сумі 1 800,00 грн та 1 600,00 грн відповідно позивач долучив до позовної заяви квитанції до прибуткового касового ордеру від 29 листопада 2017 року і 30 листопада 2017 року, акти виконаних робіт (послуг) від 29 листопада 2017 року і 30 листопада 2017 року (т. 1 а.с. 72-78).
ОСОБА_1 на підтвердження вимог про відшкодування майнового збитку, якого він зазнав у зв`язку із тим, що через ДТП не поїхав у тур до Єгипту, надано ваучер № 891772, виданий ТОВ «Джойн АП!», чартерний пасажирський квиток, сертифікат застрахованої особи № 891772 від 27 листопада 2017 року та квитанцію до прибуткового касового ордеру № 89 від 21 листопада 2017 року, видану ФОП ОСОБА_7 на суму 18 711,23 грн (т. 1 а.с. 84, 85, 86, 87, 88-91).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Завданням цивільного судочинства є ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша та третя статті 13 ЦПК України).
Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи (ч. 2 ст. 48 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження – до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження – до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
У постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову – є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.
Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року в справі № 761/23904/19 зазначив, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.
Пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанови Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 555/1289/14-ц, від 18 жовтня 2023 року в справі № 300/808/19, від 08 липня 2020 року у справі № 200/5153/15, від 08 липня 2021 року у справі № 264/632/19, від 26 вересня 2023 року у cправі № 910/2392/22).
Отже, встановлення належності відповідачів є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає. Якщо у справі наявна обов`язкова співучасть відповідачів, то неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі як співвідповідача. Тому пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною та безумовною підставою для відмови в позові незалежно від доводів учасників справи, стадії її розгляду або залучення такої особи (осіб) до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору (див. Постанову Верховного Суду від 13 червня 2024 року у справі № 932/163/21).
Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої ст. 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою-роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків).
Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу.
Аналіз змісту Глави 82 ЦК України свідчить про те, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду».
За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі ч. 1 ст. 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування.
Виходячи з наведених норм права, шкода (у тому числі моральна), завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди із вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.
Зазначене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 6-108цс13, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц (провадження № 14-497цс18), у постановах Верховного Суду від 23 березня 2020 року у справі № 373/1773/18-ц (провадження № 61-17948св19), від 25 листопада 2024 року у справі № 357/11901/22 (провадження № 61-10318св24).
За матеріалами справи встановлено, що, звернувшись із позовом про відшкодування майнової та моральної шкоди, ОСОБА_1 визначив відповідачем ОСОБА_2 
20 грудня 2023 року представником ОСОБА_1 – адвокатом Сагалем С.В. подано до Деснянського районного суду м. Чернігова заяву про закриття провадження в частині заявлених вимог до ОСОБА_2 , яку мотивовано тим, що на час ДТП водій ОСОБА_2 працював у ТОВ «Турист». У зв`язку з наведеним, сторона позивача просила шкоду стягнути саме з роботодавця ТОВ «Турист» (т. 2 а.с. 25).
Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 лютого 2024 року прийнято відмову позивача від позову в частині вимог до відповідача ОСОБА_2 . Закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ТОВ «Турист» про стягнення майнової та моральної шкоди, в частині вимог до ОСОБА_2 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 5 000 грн на відшкодування витрат на правову допомогу (т. 2 а.с. 38-41).
Закриваючи провадження у справі в частині вимог до ОСОБА_2 , суд першої інстанції керувався ст. 206, п. 4 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 лютого 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Турист» на користь ОСОБА_1 453 225,27 грн на відшкодування майнової шкоди, 15 000 грн на відшкодування завданої моральної шкоди та 5 000 грн на відшкодування витрат на правову допомогу, а всього 473 225,27 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено (т. 2 а.с. 42-46).
У березні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до Чернігівського апеляційного суду з апеляційними скаргами, в яких просив (т. 2 а.с. 55-60, 78-79):
- рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 лютого 2024 року скасувати повністю;
- протокольну ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 червня 2023 року про відмову у задоволенні клопотання про передачу справи іншому суду за підсудністю скасувати, справу в порядку ст. 378 ЦПК України передати іншому суду за належною підсудністю (юрисдикцією);
- протокольну ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 05 вересня 2023 року про відмову у задоволенні клопотання про зобов`язання позивача сплатити судовий збір у цій справі скасувати, зобов`язати позивача сплатити судовий збір у розмірі 6 773,01 грн;
- ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 лютого 2024 року про закриття провадження в частині вимог до відповідача ОСОБА_2 скасувати, відмовити ОСОБА_1 у задоволенні заяви про відмову у позові в частині вимог до відповідача ОСОБА_2 повністю.
У квітні 2024 року ТОВ «Турист» також звернулось з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 лютого 2024 року та ухвалити нове рішеня про закриття провадження у справі (т. 2 а.с. 152-164).
Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 18 березня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 на протокольну ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 05 вересня 2023 року про відмову у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Лукинюка В.В. про зобов`язання позивача сплатити судовий збір у цій справі повернуто адвокату Лукинюку В.В. (т. 2 а.с. 97-98).
Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 18 березня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 на протокольну ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 червня 2023 року про відмову в задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Лукинюка В.В. про передачу справи іншому суду за підсудністю у цій справі повернуто адвокату Лукинюку В.В. (т. 2 а.с. 95-96).
Постановою Чернігівського апеляційного суду від 18 червня 2024 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 21 червня 2024 року про виправлення описки, апеляційні скарги ОСОБА_2 та ТОВ «Турист» задоволено частково. Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 лютого 2024 року змінено, зменшено розмір стягненого з ТОВ «Турист» на користь ОСОБА_1 відшкодування майнової шкоди з 453 225,27 грн до 443 869,65 грн та загальної суми стягнення з 473 225,27 грн до 463 869,65 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 лютого 2024 року залишено без задоволення. Ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 лютого 2024 року залишено без змін (т. 3 а.с. 36-48, 49-50).
Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 18 червня 2024 року виправлено допущені у вступній та резолютивній частинах постанови Чернігівського апеляційного суду від 18 червня 2024 року описки у зазначенні учасників справи, вказано замість помилкових відповідача – ОСОБА_2 та третьої особи – ТОВ «Турист» правильних: відповідача – ТОВ «Турист» і третю особу – ОСОБА_2 (т. 3 а.с. 32).
У березні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просив ухвали Чернігівського апеляційного суду від 18 березня 2024 року про повернення скарг на протокольну ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 05 вересня 2023 року про відмову у задоволенні клопотання про зобов`язання позивача сплатити судовий збір та на протокольну ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 червня 2023 року про відмову у задоволенні клопотання про передачу справи іншому суду за підсудністю скасувати, а справу повернути для продовження розгляду (т. 3 а.с. 72-73).
У липні 2024 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив скасувати постанову Чернігівського апеляційного суду від 18 червня 2024 року та рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 лютого 2024 року та відмовити ОСОБА_1 в частині вимог про відшкодування майнової шкоди у розмірі 443 869,65 грн (т. 3 а.с. 101-106).
У липні 2024 року ТОВ «Турист» звернулося з касаційною скаргою, в якій просило рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 лютого 2024 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 18 червня 2024 року скасувати, а провадження у справі закрити (т. 3 а.с. 114-128).
Постановою Верховного Суду від 30 квітня 2025 року касаційні скарги ОСОБА_2 , яка підписана представником ОСОБА_8 , і ТОВ «Турист», яка підписана представником Ушаковим О.О., задоволено частково. Касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка підписана представником ОСОБА_8 , на ухвали Чернігівського апеляційного суду від 18 березня 2024 року задоволено частково.
Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 лютого 2024 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 18 червня 2024 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 18 березня 2024 року про повернення апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Лукинюка В.В. на протокольну ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 червня 2023 року про відмову у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Лукинюка В.В. про передачу справи іншому суду за підсудністю у цій справі скасовано.
Ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 18 березня 2024 року про повернення апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Лукинюка В.В. на протокольну ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 05 вересня 2023 року про відмову в задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Лукинюка В.В. про зобов`язання позивача сплатити судовий збір у цій справі скасовано (т. 3 а.с. 187-210).
Зважаючи на указані процесуальні дії та рішення, ухвалені у цій справі судами всіх інстанцій у сукупності, апеляційний суд вважає, що районний суд, вирішуючи цей спір, залишив поза увагою те, що ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 лютого 2024 року закрито провадження у справі в частині вимог до ОСОБА_2 . 
Цю ухвалу постановою Чернігівського апеляційного суду від 18 червня 2024 року залишено без змін. Незважаючи на те, що судом касаційної інстанції вказану постанову Чернігівського апеляційного суду скасовано повністю, однак ухвала Деснянського районного суду від 01 лютого 2024 року, якою закрито провадження у справі в частині вимог до ОСОБА_2 , не оскаржувалася ним в касаційному порядку, отже судом касаційної інстанції не переглядалася, та набрала законної сили. 
Представник ОСОБА_1 – адвокат Сагаль С.В., скерувавши заяву про закриття провадження в частині вимог до ОСОБА_2 , зазначив, що на час ДТП водій ОСОБА_2 працював у ТОВ «Турист», тому завдану позивачу шкоду просив стягнути із ТОВ «Турист» (т. 2 а.с. 25).
Указана заява про стягнення коштів з ТОВ «Турист» та закриття провадження у справі в частині вимог, пред`явлених до ОСОБА_2 , за своєю суттю є позовом до ТОВ «Турист», про що наголосив у постанові Верховний Суд від 30 квітня 2025 року, скасовуючи оскаржувані судові рішення. Підставою для їх скасування стало ненаправлення судом першої інстанції ТОВ «Турист» ухвали про відкриття провадження усправі, ухвали про залучення товариства як відповідача та позовної заяви, заяви представника позивача про стягнення шкоди з роботодавця ТОВ «Турист», що порушило право товариства подати відзив на позов, ураховуючи, що залучення цієї юридичної особи як співвідповідача відбулось після закриття підготовчого засідання.
На виконання вимог постанови Верховного Суду від 30 квітня 2025 року Деснянським районним судом м. Чернігова в ухвалі від 01 жовтня 2025 року залучено до участі у справі ТОВ «Турист» в якості співвідповідача. Направлено співвідповідачу ТОВ «Турист» копію ухвали з позовною заявою та встановлено 15-денний строк з дня отримання цієї ухвали для подання відзиву на позовну заяву (т. 4 а.с. 33).
Отже, після повернення справи із суду касаційної інстанції процесуальний статус відповідача у справі фактично мало лише ТОВ «Турист», оскільки ОСОБА_1 від вимог до ОСОБА_2 відмовився, таку відмову прийнято судом, і це судове рішення є чинним. Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову через те, що позивач не пред`явив вимог до належного відповідача ТОВ «Турист», проявив надмірний формалізм, залишивши поза увагою те, що ОСОБА_1 уточнено вимоги про стягнення моральної та майнової шкоди, завданої внаслідок ДТП, до роботодавця ОСОБА_2 – ТОВ «Турист». Предмет і підстави позову не змінювались, отже обов`язку змінювати позовні вимоги шляхом їх звернення (формулювання) до нового відповідача, як про це зазначив районний суд, ОСОБА_1 не мав.
Колегія суддів погоджується з доводами скаржника про те, що суд першої інстанції, з формальних підстав відмовивши ОСОБА_1 у позові через 9 років після події ДТП, діяв всупереч принципу ефективності. Залучивши як співвідповідача ТОВ «Турист» та направивши йому примірник позовної заяви за відсутності іншого відповідача у справі – ОСОБА_2 , районний суд мав вирішити справу по суті заявлених вимог, а не відмовляти через відсутність їх письмового уточнення.
Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди, колегія суддів, ураховує наступне.
Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України однією з підстав для виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.
Згідно з ч. 1 та 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
За приписами ч. 2 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. 
Відповідно пункту 1 частини першої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
Згідно з вимогами статті 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
За правилом п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.
Аналіз вказаних норм свідчить про те, що законодавцем встановлено презумпцію вини завдавача шкоди, відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду, якщо доведе, що шкоду було завдано не з його вини. При цьому потерпілий повинен надати докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.
Відповідно до положень ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Частиною 3 статті 988 ЦК України визначено, що страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.
За приписами ст. 1192 ЦК України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Згідно зі ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.
Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст. 5 Закону).
Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (ст. 6 Закону).
Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.
За положеннями ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.
Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Таким чином, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої шкоди, суди на підставі статті 1194 ЦК України постановляють стягнути з винної особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, на користь потерпілої особи різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). При вирішенні спорів щодо відшкодування шкоди, заподіяної у результаті пошкодження транспортного засобу, у більшості випадків ця різниця утворюється внаслідок того, що страхові компанії вартість відновлювального ремонту обраховують з урахуванням коефіцієнту зносу транспортного засобу, тоді як фактичні витрати на ремонт здебільшого перевищують зазначену суму.
Матеріалами справи підтверджено, що на час настання ДТП ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з ТОВ «Турист».
Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 10 листопада 2021 року ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності за злочин, передбачений с. 1 ст. 286 КК України, на підставі ст. 49 КК України у зв`язку з закінченням строків давності притягнення його до кримінальної відповідальності, що є нереабілітуючою обставиною. Отже, вину ОСОБА_2 у вчиненні ДТП доведено.
Згідно з висновком про оцінку додаткового експертного автотоварознавчого дослідження колісного транспортного засобу від 18 січня 2023 року № 22 різниця між ринковою вартістю автомобіля спеціалізованого вантажного «Фольксваген Кадді», д.р.н. НОМЕР_2 , з урахуванням його строку експлуатації та технічного стану на момент настання ДТП, без урахування пошкоджень, отриманих у ДТП 29 листопада 2017 року та його ринковою вартістю з урахуванням пошкоджень, отриманих у ДТП 29 листопада 2017 року, станом на дату оцінки (16 січня 2023 року) становить 536 719,65 грн (909 593,72 грн - 372 874,07 грн).
Зазначений висновок апеляційний суд вважає належним доказом завданої ОСОБА_1 майнової шкоди.
Згідно з ч. 1-2, 5 ст. 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Порядок проведення експертизи та складення висновків експерта за результатами проведеної експертизи визначається відповідно до чинного законодавства України про проведення судових експертиз. У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.
У цій справі позивачем для підтвердження розміру матеріальних збитків надано суду висновок експертного автотоварознавчого дослідження колісного транспортного засобу, який не є висновком експерта. Указаний висновок є письмовим доказом, який оцінюється судом сукупно з іншими докзами у справі, позивач звернувся до автотоварознавця для складання висновку до пред`явлення позову у цій справі, відтак вимоги ст. 106 ЦПК України на вказані правовідносини не поширюються. 
Це узгоджується із висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 22 лютого 2023 року у справі № 263/14437/19. 
Наведене вище експертне автотоварознавче дослідження складено уповноваженим на те суб`єктом, експертом – автотоварознавцем ОСОБА_6 , термін дії свідоцтва якого не закінчився, зважаючи на п. 4 Наказу Міністерства юстиції України № 1138/5 від 14 березня 2022 року «Про деякі питання забезпечення судово-експертної діяльності в умовах воєнного стану», згідно з яким продовжено строк дії свідоцтв про присвоєння кваліфікації судового експерта, строк дії яких закінчується у період дії воєнного стану, або протягом одного місяця після припинення чи скасування воєнного стану.
Доказів на спростування вказаного висновку автотоварознавчого дослідження відповідачем ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції не надано. 
Установивши, що вартість майнового збитку, завданого ОСОБА_1 пошкодженням транспортного засобу «Фольксваген Кадді», д.р.н. НОМЕР_2 , внаслідок ДТП, яка сталася з вини ОСОБА_2 , що перебував на момент ДТП у трудових відносинах з ТОВ «Турист», перевищує виплачений на користь позивача розмір страхового відшкодування, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з ТОВ «Турист» на користь ОСОБА_1 різницю між фактичним розміром шкоди та страховим відшкодуванням, виплаченим ПрАТ «УПСК», що становить 437 719,65 грн (536 719,65 грн (різниця між ринковою вартістю ТЗ перед ДТП та його ринковою вартістю з урахуванням отриманих у ДТП пошкоджень) – 99 000 грн (виплаченого страховою компанією відшкодування).
Позивачем понесено витрати на оплату додаткового автотоварознавчого дослідження від 18 січня 2023 року № 22 у сумі 2 750 грн, витрати на евакуацію транспортного засобу у сумі 1 800 грн та причіпу легкового у сумі 1 600 грн, що підтверджено відповідними квитанціями (т. 1 а.с. 71, 72-78), відтак зазначені витрати ТОВ «Турист» також повинно компенсувати скаржнику.
Крім іншого, ОСОБА_1 просив відшкодувати йому майнові втрати (збитки) у сумі 18 711,23 грн, яких він зазнав у зв`язку з тим, що через ДТП та потрапляння до лікарні, не поїхав у тур до Єгипту.
На підтвердження цих вимог позивачем надано ваучер № 891772, виданий ТОВ «Джойн АП!», чартерний пасажирський квиток, сертифікат застрахованої особи № 891772 від 27 листопада 2017 року та квитанцію до прибуткового касового ордеру № 89 від 21 листопада 2017 року, видану ФОП ОСОБА_7 на суму 18 711,23 грн, щодо двох осіб ОСОБА_9 та ОСОБА_10 (т. 1 а.с. 84, 85, 86, 87, 88-91). 
Відповідно до ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є:
1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);
2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Апеляційний суд вважає, що у розумінні ст. 22 ЦК України заявлені позивачем витрати не є збитком потерпілого внаслідок ДТП особи, а отже позовні вимоги про стягнення з ТОВ «Турист» на користь ОСОБА_1 18 711,23 грн витрат є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.
За таких обставин, з ТОВ «Турист» на користь ОСОБА_1 належить стягнути 443 869,65 грн у відшкодування майнової шкоди, з яких: 437 719,65 грн різниці між фактичним розміром шкоди та страховим відшкодуванням, виплаченим ПрАТ «УПСК», витрати на оплату додаткового автотоварознавчого дослідження від 18 січня 2023 року № 22 у сумі 2 750 грн, витрати на евакуацію транспортного засобу у сумі 1 800 грн та причіпу легкового у сумі 1 600 грн. 
Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, завданої ОСОБА_1 внаслідок ДТП, апеляційний суд виходить з такого.
Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, у тому числі, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, майном або в інший спосіб. 
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
Як роз`яснено в п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, порушення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди мають враховуватись вимоги розумності та справедливості.
Позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, пов`язаної з пошкодженням автомобіля «Фольксваген Кадді», д.р.н. НОМЕР_2 , внаслідок ДТП знайшли підтвердження в ході судового розгляду, оскільки автомобіль позивача зазнав значних пошкоджень, що позбавило скаржника можливості використовувати його за призначенням та вимушено змінило звичний спосіб життя ОСОБА_1 . 
Як свідчить виписка-епікриз № 7604 із медичної картки стаціонарного хворого хірургічного відділення з ліжками нейрохірургії, ОСОБА_1 перебував у стаціонарі з 30 листопада 2017 року по 11 грудня 2017 року з діагнозом: забій м`яких тканин голови та обличчя, закритий перелом кісток носу без зміщення, ЗЧМТ (29 листопада 17 року, ДТП, в побуті), струс головного мозку, забій правого плечового суглобу, забій лівого стегна, пошкодження чотирьохголового м`яза лівого стегна, ексудативний синовіїт (т. 1 а.с. 92).
Згідно з висновком експерта № 53 судово-медичної експертизи, проведеної за матеріалами кримінального провадження № 12017110130004820 від 29 листопада 2017 року, у ОСОБА_1 виявлені закритий перелом кісток носу, пошкодження чотирьохголового м`яза лівого стегна, струс головного мозку, забійна рана в ділянці лівого стегна, садна на обличчі. Виявлені тілесні ушкодження утворились від дії тупих предметів, можливо при обставинах та в строк (29 листопада 2017 року), вказаних в ухвалі, та відносяться до категорії легких тілесних пошкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я (т. 1 а.с. 79-83). 
Отже, матеріалами справи підтверджено його доводи про спричинення моральної шкоди у зв`язку із ушкодженням здоров`я у ДТП, яка мала місце 29 листопада 2017 року. 
Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, колегія суддів, ураховуючи принципи розумності і справедливості, бере до уваги обсяг і глибину фізичних та душевних страждань позивача, їх тривалість з огляду на час та обставини скоєння ДТП, і вважає за необхідне стягнути з ТОВ «Турист» на користь ОСОБА_11 загалом 15 000 грн моральної шкоди, що буде достатнім для відновлення немайнових втрат позивача та відповідатиме вимогам розумності і справедливості.
Вирішуючи питання про наявність підстав для застосування строків позовної давності, про що під час розгляду справи в суді першої інстанції наголошували ОСОБА_2 та ТОВ «Турист», колегія суддів виходить з такого.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.
Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).
Виходячи із взаємозв`язку норм права, які приймались органом законодавчої влади в Україні під час дії карантину, введеного Урядом України у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), цілей, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку, що пункт 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, підлягає застосуванню у тому випадку, коли строк позовної давності не сплив на момент встановлення карантину на території України (12 березня 2020 року).
Закон № 540-ІХ передбачив, що моментом, з якого продовжується позовна давність (у тому числі передбачена ст. 257, 258 ЦК України), є запровадження карантину відповідно до Постанови № 211, тобто 12 березня 2020 року. А тому у разі, якщо сплив позовної давності мав би настати з 12 березня 2020 року, а позивач звернувся до суду після цього моменту, але до закінчення карантину, позовна давність не може вважатись пропущеною, а суд не має підстав для застосування ст. 267 ЦК України (наслідки спливу позовної давності). Така позиція наведена в постанові Верховного Суду від 30 листопада 2023 року у справі № 27/55(914/4078/21).
Закон № 540-ІХ містить пряму вказівку на продовження позовної давності на строк дії карантину, який відповідно до Постанови № 211 починається саме з 12 березня 2020 року.
Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.
Право на позов у ОСОБА_1 виникло 30 листопада 2017 року, сплив позовної давності настав 30 листопада 2020 року, тобто після введення карантину 12 березня 2020 року. ОСОБА_1 звернувся до суду 10 березня 2023 року, тобто до закінчення карантину, який скасовано з 30 червня 2023 року, відтак позовна давність не може вважатись пропущеною, а суд не має підстав для застосування ст. 267 ЦК України.
Беручи до уваги наведене у сукупності, апеляційний суд відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України вважає необхідним скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким частково задовольнити позов ОСОБА_1 шляхом стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Турист» на користь позивача 443 869,65 грн у відшкодування майнової шкоди, 15 000 грн у відшкодування моральної шкоди. У задоволенні решти позовних вимог належить відмовити з підстав, зазначених вище.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно із ч. 1, п. 1, 2 ч.3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких, зокрема належать витрати: на професійну правничу допомогу, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.
Статтею 141 ЦПК України визначений порядок розподілу витрат між сторонами. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України).
Позивача ОСОБА_1 звільнено від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях на підставі п. 6 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».
ОСОБА_2 при подачі апеляційної скарги на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 лютого 2024 року сплатив 9 620,00 грн судового збору (т. 2 а.с. 61); на протокольну ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 червня 2023 року про відмову передати справу іншому суду за підсудністю – 605,60 грн судового збору (т. 2 а.с. 73); при подачі касаційної скарги на ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 18 травня 2024 року про повернення апеляційної скарги на протокольну ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 червня 2023 року про відмову в задоволенні клопотання про передачу справи іншому суду за підсудністю – 1 212,00 грн судового збору (т. 3 а.с. 71); при подачі касаційної скарги на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 лютого 2024 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 18 червня 2024 року – 8 876,00 грн (т. 3 а.с. 71), а всього 20 313,60 грн.
ОСОБА_2 сплатив також судовий збір за подачу апеляційної скарги на ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 лютого 2024 року у сумі 605,60 грн (т. 2 а.с. 80). Проте ці витрати не підлягають відшкодуванню, оскільки ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 лютого 2024 року залишено без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 18 червня 2024 року, і в цій частині постанова апеляційного суду в касаційному порядку не оскаржувалась і не переглядалась.
Оскільки апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції і частково задовольняє позов, ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору, відтак пропорційно задоволеним вимогам належить компенсувати ОСОБА_2 за рахунок держави у порядку, установленому Кабінетом Міністрів України, 1 391,48 грн (20 313,60 х 6,85 %) судового збору за розгляд справи в суді апеляційної та касаційної інстанції.
ТОВ «Турист» при подачі апеляційної скарги на рішення Деснянського районного суду м. Чернігові від 01 лютого 2024 року сплатило 7 098,38 грн судового збору (т. 2 а.с. 206), а при подачі касаційної скарги на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 лютого 2024 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 18 червня 2024 року – 9 955,62 грн судового збору (т. 3 а.с. 113), а загалом сплачено 17 054 грн судового збору.
Ураховуючи викладене вище, пропорційно задоволеним вимогам належить компенсувати ТОВ «Турист» за рахунок держави у порядку, установленому Кабінетом Міністрів України, 1 168,19 грн (17 054 х 6,85%) судового збору за розгляд справи в суді апеляційної та касаційної інстанції.
При зверненні з позовом ОСОБА_1 просив відшкодувати витрати, пов`язані з оплатою професійної правничої допомоги, у розмірі 7 000 грн.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).
Згідно з приписами ч. 4, 5, 6 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Представництво інтересів позивача у суді першої інстанції адвокат Сагаль С.В. здійснював на підставі договору про надання правничої допомоги від 14 грудня 2022 року та ордеру на надання правничої допомоги серії СВ № 1041951 від 15 грудня 2022 року (т. 1 а.с. 95, 96) 
Згідно з п. 2.3 договору про надання правничої допомоги, укладеного 14 грудня 2022 року між ОСОБА_1 та адвокатом Сагалем С.В., клієнт за цим договором зобов`язується здійснити оплату адвокатського гонорару у розмірі 7 000 грн, на підставі погодженого розрахунку сам особисто чи через уповноважених осіб, а також судові і поштові витрати.
08 березня 2023 року ОСОБА_1 та адвокат Сагаль С.В. підписали розрахунок понесених позивачем судових витрат на оплату професійної правничої допомоги, за яким надано наступні правничі послуги (т. 1 а.с. 98):
1) 14 грудня 2022 року юридична консультація, вивчення та аналіз наданих клієнтом документів та інформації. Укладення з клієнтом договору про надання правової допомоги. Направлення адвокатських запитів та заяв до Броварського міськрайонного суду Київської області, ТОВ «Турист», ПрАТ «УПСК» тривалістю 3 год. (досудова робота);
2) 07-08 березня 2023 року вивчення існуючої судової практики, опрацювання законодавства України про страхування, ЗУ «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність», методики товарознавчої експертизи, ЦК України, тощо; підготовка необхідних процесуальних документів та розрахунків, підготовка, складання і формленя позовної заяви, підготовка додатків та розрахунків, що додаються до позовної заяви, в тому числі екземпляру для відповідача, її подання до Деснянського районного суду м. Чернігова тривалістю 7 год. (досудова робота, підготовка та подача позову).
ОСОБА_1 сплатив 7 000 грн за договором та розрахунком від 08 березня 2023 року, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру № б/н від 08 березня 2023 року (а.с. 100).
Беручи до уваги факт отримання позивачем професійної правничої допомоги в суді першої інстанції, а також задоволення позовних вимог на 93,15% (458 869,65 грн від заявлених вимог 492 580,88 грн), колегія суддів вважає за необхідне стягнути з ТОВ «Турист» на користь позивача 6 520,50 грн (7 000 х 93,15% = 6 520,50) витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи в суді першої інстанції.
Вирішуючи питання про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесених судових витрат, які складаються з витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції у сумі 35 000 грн; витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у сумі 30 000 грн; витрат на правничу допомогу в суді касаційної інстанції у сумі 35 000 грн, колегія суддів ураховує таке.
Представництво ОСОБА_2 в судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій здійснював адвокат Лукинюк В.В.
Питання відшкодування ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції вирішено. 
Зокрема ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 лютого 2024 року, яка набрала законної сили, прийнято відмову позивача від позову в частині вимог до відповідача ОСОБА_2 . Закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ТОВ «Турист» про стягнення майнової та моральної шкоди, в частині вимог до ОСОБА_2 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 5 000 грн на відшкодування витрат на правову допомогу (т. 2 а.с. 38-41).
Постановляючи таке рішення, суд першої інстанції урахував складність справи, час, витрачений представником, участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції, заперечення позивача, і дійшов висновку, що заявлені вимоги у сумі 35 000 грн є необгрунтованими та стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 5 000 грн на відшкодування витрат на правничу допомогу за розгляду справи в суді першої інстанції.
Представництво інтересів ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції здійснював адвокат Лукинюк В.В. на підставі договору про надання правничої допомоги від 23 травня 2023 року, додаткової угоди № 1 до договору про надання правничої допомоги від 23 травня 2023 року та ордеру серії ВН № 1338134 від 25 лютого 2024 року, виданого Адвокатським бюро «Лукинюка» (т. 1 а.с. 124-125, т. 2 а.с. 63, 65).
Згідно з п. 1, 2 додаткової угоди № 1 до договору про надання правничої допомоги від 23 травня 2023 року, укладеного 07 лютого 2024 року між ОСОБА_2 та Адвокатським бюро «Лукинюка» сторони дійшли згоди доповнити договір п. 1.1.1, 3.2.1 та виклали його в наступній редакції: «Предметом даного договору також є надання Адвокатським бюро усіма законними методами та способами правничої допомоги клієнту у справі № 750/3400/23, яка буде розглядатись у Чернігівському апеляційному суді, а клієнт зобов`язується сплатити гонорар (винагороду) за надану правничу допомогу та компенсувати фактичні / можливі витрати та її надання в обсязі та умовах, визначених договором. Вартість послуг за надання правничої допомоги, передбаченої в п. 1.1.1. цього договору складає 30 000 грн».
На виконання додаткової угоди № 1 від 07 лютого 2024 року, ОСОБА_2 сплатив Адвокатському бюро «Лукинюка» 30 000 грн, надавши копії квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки № 4 від 08 лютого 2024 року, № 20 від 22 березня 2024 року (т. 2 а.с. 64, 149).
Беручи до уваги факт отримання ОСОБА_2 професійної правничої допомоги в суді апеляційної існтанції, а також пропорційність відшкодування судових витрат відповідно до задоволених вимог, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2 055 грн (30 000 х 6,85%) у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.
Представництво інтересів ОСОБА_2 у суді касаційної інстанції адвокат Лукинюк В.В. здійснив на підставі договору про надання правничої допомоги від 23 травня 2023 року, додаткової угоди № 2 до договору про надання правничої допомоги від 23 травня 2023 року та ордеру серії ВН № 1345428 від 19 березня 2024 року, виданого Адвокатським бюро «Лукинюка» (т. 1 а.с. 124-125, т. 3 а.с. 108,191).
Згідно з п. 1, 2 додаткової угоди № 2 до договору про надання правничої допомоги від 23 травня 2023 року, укладеного 20 червня 2024 року між ОСОБА_2 та Адвокатським бюро «Лукинюка» сторони дійшли згоди доповнити договір п. 1.1.2, 3.2.2 та виклали його в наступній редакції: «Предметом даного договору також є надання Адвокатським бюро усіма законними методами та способами правничої допомоги клієнту у справі № 750/3400/23, яка буде розглядатись у Верховному Суді, а клієнт зобов`язується сплатити гонорар (винагороду) за надану правничу допомогу та компенсувати фактичні / можливі витрати та її надання в обсязі та умовах, визначених договором. Вартість послуг за надання правничої допомоги, передбаченої в п. 1.1.2. цього договору складає 35 000 грн».
Як свідчить детальний опис робіт Адвокатського бюро «Лукинюка» в особі адвоката Лукинюка В.В. у касаційному провадженні справі № 750/3400/23 від 15 травня 2025 року, адвокатом проведено ряд робіт: аналіз судової практики, складання касаційних скарг (т. 3 а.с. 185).
Зважаючи на підтвердження доказів отримання ОСОБА_2 професійної правничої допомоги у суді касаційної існтанції, а також пропорційність відшкодування судових витрат відповідно до задоволених вимог, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2 397,50 грн (35 000 х 6,85%) у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в суді касаційної інстанції.
Отже, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 належить стягнути загалом 4 452,50 грн (2 055 + 2 397,50 = 4 452,50) витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної та касаційної інстанції.
Керуючись ст. 141, 367, 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 02 березня 2026 року – скасувати.
Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Турист» про стягнення майнової та моральної шкоди – задовольнити частково.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Турист» на користь ОСОБА_1 443 869,65 грн у відшкодування майнової шкоди, 15 000 грн у відшкодування моральної шкоди та 6 520,50 грн витрат за професійну правничу допомогу в суді першої інстанції.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Компенсувати Товариству з обмеженою відповідальністю «Турист» за рахунок держави у порядку, установленому Кабінетом Міністрів України, 1 168,19 грн судового збору за розгляд справи в суді апеляційної та касаційної інстанції.
Компенсувати ОСОБА_2 за рахунок держави у порядку, установленому Кабінетом Міністрів України, 1 391,48 грн судового збору за розгляд справи в суді апеляційної та касаційної інстанції.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 4 452,50 грн витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної та касаційної інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 03 липня 2026 року.

Головуюча Н.В. Шитченко

Судді О.В. Разгуляєва

О.П. Супрун