ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 641/2029/23
Номер провадження 22-ц/818/114/26 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2026 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Мальованого Ю.М.,
суддів: Маміної О.В., Яцини В.Б.,
за участю:
секретаря судового засідання Візіра О.В.,
позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача адвоката Терещенко В. В.,
відповідача ОСОБА_2 ,
представника відповідача адвоката Воробіян М. М.,
психолога ОСОБА_3 ,
малолітньої ОСОБА_4 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 21 лютого 2025 року в складі судді Зелінської І.В. по справі № 641/2029/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Виконавчого комітету Височанської селищної ради про визначення місця проживання дитини, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про визначення місця проживання дитини, -

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Виконавчого комітету Височанської селищної ради про визначення місця проживання дитини.
Позов мотивовано тим, що з 14 серпня 2019 року сторони перебували у шлюбі, від якого мають доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
З грудня 2022 року відповідач стала вести аморальний спосіб життя, зловживати спиртними напоями, а з 06 лютого 2023 року - пішла з дому. Спільна дитина залишилась проживати з ним в будинку АДРЕСА_1 , він повністю опікується її вихованням, утриманням, забезпеченням розвитку. 
Службою у справах дітей Височанської селищної ради було встановлено порядок участі батьків у вихованні дитини із затвердженим графіком 2/2. Сторони почергово проводили час з дитиною, що негативно відобразилось на психологічному та фізичному стані доньки. Зазначив, що дитина стала знервованою, а відповідач повертала її зі слідами рукоприкладства, хворою або залишала дитину з подругами. Вказав, що відповідач не має власного житла, є внутрішньо переміщеною особою з Луганської області, мати останньої проживає у Російській Федерації, у зв`язку з чим відповідач погрожувала вивезти дитину до Росії. 
Вказував, що він має власне житло, працює, за місцем роботи та місцем проживання характеризується позитивно, має достатній рівень заробітку, графік роботи дозволяє йому приділяти увагу доньці, проводити з нею час. Окрім того, разом з позивачем проживають дід та прабаба дитини, які є особами пенсійного віку та мають час і змогу піклуватись про дитину, коли він на роботі. Зазначив, що донька з народження проживає у вказаному вище будинку, де має власну кімнату з усім необхідним для розвитку.
Посилаючись на вказані обставини ОСОБА_1 просив визначити місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком за адресою фактичного проживання: АДРЕСА_1 
ОСОБА_2 позов не визнала, у травні 2023 року звернулась до суду з зустрічним позовом, в якому просила визначити місце проживання малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір`ю.
В обґрунтування зустрічного позову зазначила, що після виходу з декретної відпустки та працевлаштування стосунки між подружжям погіршились, рішенням Харківського районного суду Харківської області від 04 травня 2023 року шлюб між сторонами розірвано. 
06 лютого 2023 року ОСОБА_1 вигнав її з дому, замінив замки у вхідних дверях та не дозволив їй забрати дитину. 
Наразі вона орендує квартиру, має статус ВПО. 
Позивач за первісним позовом має позмінний графік роботи -доба на роботі та три доби вдома, в цей час дитиною опікуються батько колишнього чоловіка та баба, яким 65 років та 94 роки відповідно. Зазначила, що ОСОБА_1 не надано доказів її аморального способу життя та зловживання нею алкогольними напоями, а також наявності її наміру вивезти дитину до Росії 
03 жовтня 2023 року ОСОБА_1 подав відзив на зустрічну позовну заяву, відповідно до якого просив відмовити у задоволенні зустрічного позову. 
Вказував, що ОСОБА_2 під час шлюбу зникала з дому та приходила додому в стані сп`яніння, а з дому пішла сама. Відповідачкою не надано доказів того, що вона опікується дитиною, не зазначено з ким вона буде залишати дитину під час роботи та навчання, докази оренди житла відсутні.
Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 21 лютого 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.
Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір`ю.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що виходячи з обставин по справі, зважаючи на вік дитини, прихильність останньої до обох батьків, ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, визначення місця проживання дитини разом з матір`ю відповідатиме інтересам дитини.
На вказане судове рішення 27 березня 2025 року через систему «Електронний суд» ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Терещенко Віолетта Вадимівна, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин по справі, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції фактично керувався презумпцією визначення місця проживання дитини такого віку і статі з матір`ю, що суперечить засадами сімейного законодавства України та обов`язковим у цій справі положенням міжнародних договорів.
Вказував, що донька від народження проживає у належному йому будинку, домі, який є сталим середовищем для дитини, що сприяє її соціалізації та розвитку. 
Ним надано належні докази виконання батьківських обов`язків, піклування про розвиток дитини: довідки від лікарів, листи із дошкільних закладів навчання, довідки про відвідування басейну, квитанцій про оплату медичних послуг тощо.
Показами свідків підтверджено, що усе забезпечення дитини повністю здійснюєтся саме ним. Він опікується розвитком доньки, робить із нею завдання у садочку, водить на гуртки, лікує, купляє іграшки, одяг, проводить із дитиною дозвілля. 
ОСОБА_2 змінила ставлення до нього та дитини, почала активно вживати алкогольні напої, після сварки покинула родину раптово, дитину забрати до себе не намагалась, не цікавилась станом її здоров`я, розвитком, матеріальним забезпеченням. 
Судом першої інстанції не надано належної оцінки електронним доказам, а саме відеозапису із зображенням ОСОБА_2 у дуже нетверезому стані в присутності дитини, яка її кликала та намагалсь встановити контакт, а також відео, де малолітня ОСОБА_5 розповідає про те, що її вдарила мама, вона більше їхати до неї не хоче, бо її там ображають, вона хоче жити з татом.
При виникненні питання щодо надання згоди обох батьків для продовження відвідування дитиною реабілітаційної групи дошкільного навчального закладу, Відповідачка відмовилась надати таку згоду. Також відмовлялась надати згоду на реєстрацію місця проживання дитини. 
Натомість, Відповідачка оформила матеріальну допомогу внутрішньо переміщеним особам, в тому числі й на дитину, яка проживала з ним та була повністю на його утриманні. Вказаними коштами розпоряджалась на власний розсуд.
ОСОБА_2 не має власного житла, оскільки за час розгляду справи змінила 3 адреси місця проживання. Також, відповідачка зазначила, що отримує лише допомогу для внутрішньопереміщених осіб, тобто власного джерела заробітку немає. 
Відповідачка створила нову сім`ю, проживає з цивільним чоловіком та народила від нього ще одну дитину. Між тим, судом першої інстанції не з`ясовувалось які відносини склались між малолітньою ОСОБА_6 та цивільним чоловіком відповідачки.
21 квітня 2025 року ОСОБА_2 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просила рішення суду залишити без змін.
Відзив мотивовано тим, що ОСОБА_1 не надано доказів, що за час спільного життя з ним чи вже після розлучення він звертався з відповідними заяви з приводу її поведінки - зловживання спиртними напоями та неналежного виконання батьківських обов`язків до поліції, служб у справах дітей тощо.
У лютому 2023 року у зв`язку з працевлаштуваннями нею отримано Довідку про проходження психіатричного огляду у тому числі на предмет вживання психоактивних речовин, згідно якої психіатричні, у тому числі причинені вживанням психоактивних речовин, протипоказання для виконання обов`язків відсутні.
Також, показами свідків не підтверджено факт зловживання нею спиртними напоями. Свідки підтвердили, що до розлучення родина сторін була зразковою, донька любить як мати так й тата, жодних інцидентів, які б могли компрометувати її як матір свідки особисто не бачили.
Фактично вона з ОСОБА_1 знаходяться у рівних умовах що до соціальної характеристики - обоє мають постійну роботу на якій характеризується позитивно, не притягалися до кримінальної та адміністративної відповідальності, люблять дитину та піклуються про неї, відповідно до висновку психолога та висновків органів піклування дочка має прихильність до обох батьків. За даними експериментально-психологічного дослідження особистісних особливостей малолітньої ОСОБА_4 можливо зробити висновок, що дитина почуває себе комфортно як з батьком, так і з матір`ю.
Відеозаписи, на які посилається позивач, не містить факту побиття дитини або підвищення відповідачкою голосу на неї, як й факту зловживання спиртними напоями.
ОСОБА_1 працює машиністом та має графік роботи «доба працює - три доби вдома», що фактично з урахуванням часу на дорогу та відпочинку означає відсутність ОСОБА_1 майже півтори - дві доби вдома, а от же здатність в цей час піклуватися дочкою. В рамках місяця це фактично більше 10 днів повної відсутності вдома.
Разом з ОСОБА_1 мешкає його бабуся, якій 95 років та його батько ОСОБА_7 , якій під час допиту у якості свідка зауважив, що в зазначеному будинку не зареєстрований, а вимушений був переїхати, аби доглядати за своєю матір`ю, якій 95 років. Батьки позивача є особами похилого віку, що унеможливлює належний догляд за дитиною.
У судовому засідання апеляційного суду позивач  ОСОБА_1 та його представник адвокат Терещенко В. В. підтримали апеляційну скаргу, відповідач  ОСОБА_2 та її представник адвокат Воробіян М. М. проти скарги заперечували. Судом у присутності психолога ОСОБА_3 також була опитана малолітня ОСОБА_4 , яка повідомила, що вона хотіла б жити у батька. 
Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, виходячи з такого. 
Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено, що з 14 серпня 2019 року ОСОБА_8 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Харківського районного суду Харківської області від 04 травня 2023 року (том 1, а.с. 8, 80-81).
Сторони мають спільну дитину - доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (том 1, а.с. 7). 
ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 23 травня 2018 року, належить 3/4 частки житлового будинку АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом ХРНО Харківської області Коваль О.Є. р.№ 240, (том 1, а.с. 17, 18).
Відповідно до характеристики з місця роботи від 15 лютого 2023 року ОСОБА_1 працює машиністом автомотриси Новобаварського району контактної мережі виробничого підрозділу «Харківська дистанція електропостачання» регіональної філії «Південна залізниця АТ «Укрзалізниця», за місцем роботи характеризується позитивно (том 1, а.с.11).
Згідно з інформацією з КНП Південної міської ради «Центр первинної медичної допомоги № 1 Харківського району» від 28 лютого 2023 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , знаходиться на обліку лікаря у вказаному медичному закладі, у лютому 2023 року батько дитини ОСОБА_1 звертався до лікаря з приводу стану здоров`я дитини та для отримання довідки, інформація про відвідування амбулаторії або лікаря батьками у закладі відсутня (том 1, а.с.14).
За інформації з КНП ХОР «Обласний спеціалізований будинок дитини «Зелений гай» від 22 березня 2023 року у групі медико-соціальної реабілітації з 26 грудня 2022 року знаходиться малолітня ОСОБА_4 згідно заяви батьків. З 13 березня 2023 року не відвідує групу. Дитину приводив та забирав батько ОСОБА_1 , віддавати дитину матері забороняє. Мати дитини ОСОБА_2 доньку відвідувала, проводила з нею час, гралась, малювала (том 1, а.с. 15).
Відповідно до довідки КЗ «Височанський заклад дошкільної освіти (ясла-садок) комбінованого типу Височанської селищної ради Харківського району Харківської області від 20 лютого 2023 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зарахована до вказаного закладу з 01 вересня 2022 року (том 1, а.с. 16).
Відповідно до довідки про внесення відомостей до Єдиного державного демографічного реєстру ОСОБА_2 має зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_3 (том 1, а.с. 69).
Відповідно до характеристики з місця роботи від 24 лютого 2023 року ОСОБА_2 працює в ТОВ «ДРУГА ФАРМАЦІЯ ХАРКОВА» з 02 січня 2023 року на посаді адміністратор зали, за місцем роботи характеризується позитивно (том 1, а.с. 73).
Згідно довідки від 11 травня 2023 року, виданої деканом факультету медико-фармацевтичних технологій О.І. Набока ОСОБА_2 навчається в Національному фармацевтичному університеті, передбачуваний час закінчення університету 01 березня 2027 року (том 1, а.с. 71 зворот).
Відповідно до Довідки про проходження психіатричного огляду у тому числі на предмет вживання психоактивних речовин № 1290 - психіатричні, у тому числі причинені вживанням психоактивних речовин, протипоказання для виконання обов`язків адміністратора зала відсутні (том 1, а.с. 76)
Згідно з висновком про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , складеним Службою у справах дітей та сім`ї Височанської селищної ради, від 19 травня 2023 року орган опіки та піклування, враховуючи вік дитини, її найкращі інтереси, прихильність останньої до обох батьків, вважає не доцільним визначити місце проживання дитини разом з батьком ОСОБА_1 (том 1, а.с. 42).
Згідно висновку про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , складеним Департаментом служб у справах дітей Харківської міської ради від 13 березня 2024 року орган опіки та піклування вважає доцільним визначити місце проживання дитини разом з матір`ю ОСОБА_2 (том 1, а.с. 137).
Згідно висновку про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , складеним Департаментом служб у справах дітей Харківської міської ради від 03 квітня 2024 року орган опіки та піклування вважає доцільним визначити місце проживання дитини разом з матір`ю ОСОБА_2 . Відповідно до вказаного висновку Мати дитини - ОСОБА_2 , мешкає по АДРЕСА_4 , де створені умови для проживання тавсебічного розвитку дитини (акт остеження умов проживання від 12 січня 2024 року). Шлюб між батьками дитини розірваний 04 травня 2023 року.Малолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешкає періодично разом з матір`ю, ОСОБА_2 , та разом з батьком, ОСОБА_1 .  ОСОБА_2 матеріально забезпечена, працює на посаді адміністратора залу в ТОВ «ДРУГА ФАРМАЦІЯ ХАРКОВА» за місцем роботи характеризується позитивно, є студенткою заочної форми навчання «Національного фармацевтичного університету», психіатричних, у тому числі спричинених вживанням психоактивних речовин, протипоказань не виявлено.З ОСОБА_2 було проведено співбесіду, на якій була присутня малолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Стосунки між матір`ю та дитиною теплі.В матеріалах судової справи міститься висновок за даними експериментально-психологічного дослідження особистісних особливостей малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Експериментально-психологічне дослідження дитини проводилося клінічним психологом Камишан Л.В. у присутності батька, ОСОБА_1 у зв`язку з чим, Комісія з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Харківської міської ради (далі - Комісія) ухвалила направити малолітню ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_2 до клінічного психолога Камишан Л.В. для проведення експериментально-психологічного дослідження особистісних особливостей малолітньої в присутності матері, з метою об`єктивного розгляду спірного питання.Відповідно до висновку за даними експериментально-психологічного дослідження особистісних особливостей малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 можливо зробити висновок, що дитина почуває себе комфортно як з батьком, так і з матір`ю. Питання щодо визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з одним із батьків, було повторно розглянуто на засіданні Комісії.
Враховуючи надані документи, висновок Служби у справах дітей та сім`ї Височанської селищної ради, рекомендації Комісії, Департамент служб, як представник органу опіки та піклування, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з матір`ю, ОСОБА_2 (том 1, а.с. 161 -162).
У статті 51 Конституції України, частинах другій, третій статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Міжнародні та національні норми не містять положень, які наділяли б будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
Суд - це фактично останній інструмент, який підлягає використанню при вирішенні сімейних спорів, коли спір неможливо вирішити іншим шляхом.
Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування (стаття 7 Конвенції про права дитини).
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи, згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
У будь-якому судовому чи адміністративному провадженні стосовно прав дитини за статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) діти, здатні формулювати власні думки, мають достатньою мірою бути залучені до процесу прийняття рішення, їм повинна бути надана можливість бути почутими і висловити свою думку («М. і М. проти Хорватії» (M. and M. v. Croatia), 2015, § 181, «C проти Хорватії» (C v. Croatia), 2020, § 78, а щодо відповідних міжнародних інструментів див. рішення у справах «М.К. проти Греції» (M.K. v. Greece), 2018, §§ 91-92 і «C проти Хорватії» (C. v. Croatia), 2020, § 76).
Діти мають право висловлювати свою думку і бути почутими під час розгляду питань, що зачіпають їхні інтереси. Зокрема, в міру того, як діти дорослішають і з часом стають здатними формулювати власну думку щодо свого спілкування з батьками, суди повинні надавати дедалі більшого значення їхнім поглядам та почуттям, а також їхньому праву на повагу до приватного життя («Н.Ц. та інші проти Грузії» (N.Ts. and Others v. Georgia), 2016, § 72).
Стаття 8 Конвенції не містить прямих процесуальних вимог, проте дитина повинна бути достатнім чином залучена до процесу прийняття рішень щодо її сімейного та приватного життя. Загальні принципи, спершу викладені в рішеннях у справах «Сахін проти Німеччини» (Sahin v. Germany) [ВП], 2003, §§ 72-74 і «Зоммерфельд проти Німеччини» (Sommerfeld v. Germany) [ВП], 2003, §§ 70 і 72, були розроблені для того, щоб надати дитині право висловлювати свою думку і бути почутою, з метою захисту її найкращих інтересів. Залежно від віку та рівня зрілості відповідної дитини для суддів можуть вважатися достатніми опитування експертами та подальші звіти, посилання на які містяться в рішеннях суду. 
Верховний Суд неодноразово наголошував, що особисті непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення/обмеження батьківських прав, оскільки в рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків (постанови Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 320/5094/19, провадження № 61-7357св21; від 07 березня 2024 року у справі № 947/7448/22, провадження № 61-18610св23; від 01 серпня 2024 року у справі № 366/52/21, провадження № 61-8861св24).
Необґрунтоване позбавлення/обмеження батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23, провадження № 61-9216св24).
Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення/обмеження батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення/обмеження батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини (постанова Верховного Суду від 04 грудня 2024 року у справі № 133/747/23, провадження 6 № 61-9650св24).
Європейський суд з прав людини у рішенні від 09 вересня 2025 року у справі «M. P. AND OTHERS v. Greece» (№ 2068/24) звернув увагу на таке:
«Суд встановив порушення процесуального аспекту статті 8 Конвенції (право на повагу до приватного і сімейного життя) у зв`язку з провадженням про міжнародне викрадення дітей та їх примусовим поверненням до США.
Обов`язок оцінки «серйозного ризику»: Національні суди «не використали всіх наявних у їхньому розпорядженні засобів для виключення будь-якого «серйозного ризику» психологічної шкоди в розумінні підпункту (b) статті 13 Гаазької конвенції 1980 року, попри суперечливе рішення суду першої інстанції.
Висновки щодо повернення: «Примусове повернення дітей не могло вважатися необхідним у демократичному суспільстві», оскільки процес прийняття рішення не відповідав процесуальним вимогам статті 8 Конвенції.
ЄСПЛ підтвердив та посилив стандарти щодо найкращих інтересів дітей у провадженнях про їх повернення.
Суд постановив, що «настав час підтвердити, що національні органи влади зобов`язані розглянути доцільність заслуховування дитини, безпосередньо або іншим чином, щоб, у разі необхідності, відхилити її думку мотивованим рішенням».
З урахуванням «суперечливих рішень національних судів і радикальної зміни їхніх житлових умов», національні суди «повинні були докласти зусиль для оцінки доцільності їх заслуховування - незалежно від того, чи було подано пряме клопотання про це з боку заявників».
Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
Рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток і належне виховання, й першочергово повинні бути визначені і враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах (постанова Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі № 466/1017/20).
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки стосовно дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.
Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на оцінці всіх обставин, відповідної сімейної ситуації в їх сукупності (постанова Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17).
При вирішенні спорів про визначення місця проживання дитини суди враховують спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; стосунки між дитиною і батьками в минулому; бажання батьків бути опікунами; збереження стабільності в оточенні дитини (йдеться про місце проживання, школу, друзів); бажання дитини; безпекові питання. Органам державної влади слід враховувати, чи страждатиме дитина через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки одного з батьків.
У статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Матеріали справи свідчать, що за Висновком Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради від 03 квітня 2024 року орган опіки та піклування вважав доцільним визначити місце проживання дитини разом з матір`ю ОСОБА_2 . Також, Згідно з висновком про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , складеним Службою у справах дітей та сім`ї Височанської селищної ради, від 19 травня 2023 року орган опіки та піклування, враховуючи вік дитини, її найкращі інтереси, прихильність останньої до обох батьків, вважав недоцільним визначити місце проживання дитини разом з батьком ОСОБА_1 (том 1, а.с. 42)
Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 не довів обставин, за наявності яких визначення місця проживання доньки з ним матиме більш позитивний вплив на дитини.
Обставини, на які посилається позивач в обґрунтування апеляційної скарги, ним не доведено. Беззаперечних доказів, що  ОСОБА_2 зловживає алкогольними напоями або наркотичними засобами, притягалась до адміністративної відповідальності за насильство в сім`ї чи невиконання батьківських обов`язків матеріали справи не містять.
Відеозаписи, на які посилається позивач, не є належними засобами доказування зазначених обставин, оскільки ярко виражених ознак сп`яніння не містять.
Щодо доказів, які були подані до суду апеляційної інстанції: 
- характеристику на ОСОБА_4 , складену власноручно вихователем КЗ «Височанський заклад дошкільної освіти» Морозовою Л.П.;
- копію консультаційного висновку спеціаліста КНП «Міська дитяча лікарня №5» від 15 серпня 2025 року; 
- копію заяви ОСОБА_1 про відрахування дитини; 
- копію наказу № 85-у від 21 серпня 2025 року про відрахування ОСОБА_4 з Харківського ліцею № 104; 
- висновок експерта № 12440 Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса» від 24 грудня 2025 року, то судова колегія не приймає їх з огляду на таке.
Відповідно до частини 3 статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
За пунктом 6 частини 2 статті 356, частин 1-3 статті 367 ЦПК України апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, які вона довела. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і на засіданні суду апеляційної інстанції.
Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не були подані до суду першої інстанції, апеляційний суд має врахувати як вимоги частини 1 статті 44 ЦПК України щодо обов`язку особи, яка бере участь у справі, добросовісно реалізовувати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і про відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати висновок в ухвалі за наслідками обговорення заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 серпня 2020 року у справі № 704/192/18).
Дослідження нових доказів відбувається, зокрема, у таких випадках:
якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала та не могла знати про їхнє існування;
докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції, учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду;
додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції;
суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи;
суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їхнє подання до суду становило для цього учасника певні труднощі тощо);
є інші поважні причини для їхнього неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не були досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень (постанова Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 145/474/17).
У постанові Верховного Суду від 13 січня 2021 року в справі № 264/949/19 (провадження № 61-16692св19) зазначено, що Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини 1 статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.
Аналогічні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду від 05 грудня 2018 року в справі № 346/5603/17 (провадження №61-41031св18) та постанові Верховного Суду від 03 травня 2018 року в справі № 404/251/17 (провадження № 61-13405св18))».
ОСОБА_1 не обґрунтовано та не доведено неможливість подання вказаних доказів під час розгляду справи в суді першої інстанції. Позов подано к квітні 2023 року, рішення суду першої інстанції ухвалено 21 лютого 2025 року. Тобто, справа перебувала в провадженні суду майже 2 роки, а тому сторона позивача не позбавлена була можливості надати такі докази. За таких обставин суд апеляційної інстанції не приймає надані позивачем докази безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Колегія суддів також зазначає, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
Доказів на те, що  ОСОБА_2 не має можливості виконувати батьківські обов`язки щодо доньки та забезпечити їй належні умови проживання, як і доказів існування між матір`ю і донькою неприязних стосунків, матеріали справи не містять. Обставин, за яких дитина буде зростати у неблагополучній сім`ї не встановлено. 
За таких обставин, взявши до уваги висновки, викладені органом опіки та піклування, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що визначення місце проживання  ОСОБА_4 разом з матір`ю відповідає інтересам дитини, оскільки сприятиме забезпеченню її розвитку у безпечному, спокійному, стійкому середовищі.
Також, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що визначення місця проживання доньки із матір`ю не впливає та не обмежує можливостей батька щодо участі у вихованні дітей. У разі зміни істотних обставин сторони не позбавлені можливості визначити місце проживання дитини за взаємною згодою або звернутись з відповідним позовом. 
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, фактично зводиться до переоцінки доказів, яким судом надана належна оцінка.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 21 лютого 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 22 червня 2026 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді О.В. Маміна

В.Б. Яцина