Справа № 646/3166/24 
№ провадження 2/646/745/2026 
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08 травня 2026 року       м.Харків

Основ`янський районний суд міста Харкова
в складі: головуючого – судді Литвинова А.В.
при секретарі Білецької А.К.,
за участі: представника позивачки – адвоката Жмуркової В.Ю.,
представника відповідачки ОСОБА_1 – адвоката Гринченко Т.М., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Харкові справу за позовом ОСОБА_2 , представник – адвокат ОСОБА_3 до відповідачів: приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Цимбал Сергія Володимировича, Державного підприємства «Сетам», ОСОБА_1 про визнання електронних торгів недійсними, скасування протоколу проведення електронних торгів та визнання недійсним та скасування свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів.
ВСТАНОВИВ :
До Червонозаводського (Основ`янського) районного суду м. Харкова звернувся представник позивача ОСОБА_2 – адвокат ОСОБА_4 з позовом до відповідачів приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Цимбал Сергія Володимировича, Державного підприємства «Сетам», ОСОБА_1 про визнання електронних торгів недійсними, визнання недійсним та скасування протоколу проведення електронних торгів та визнання недійсним та скасування свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 01.10.2015 між громадянином України ОСОБА_5 та громадянкою Вірменії ОСОБА_2 було укладено шлюб. В період шлюбу було набуто: житловий будинок загальною площею 85,4 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та земельна ділянка кадастровий номер 6310138800:03:017:0062, площею 0,0991 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . 02.11.2021 представник АТ КБ «Приватбанк» звернувся до приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Бабенко Д.А. із заявою про відкриття виконавчого провадження по виконанню виконавчого листа №644/10136/20 виданого Орджонікіджевським районним судом м. Харкова від 23.06.2021 про стягнення з ОСОБА_5 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості в розмірі 276175,44 грн. 02.11.2021 приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Бабенко Д.А. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №67359352. Під час виконавчого провадження проведена оцінка майна, а саме: земельної ділянки кадастровий номер 6310138800:03:017:0062, площею 0,0991 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 29.12.2021 складає 178 370,00 грн.; житлового будинку загальною площею 85,4 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна : 1797080563101, станом на 29.12.2021 складає 230 300,00 грн. В подальшому ДП «Сетам» 08.02.2024 здійснило реалізацію вищевказаного майна шляхом проведення електронних торгів через веб-сайт у мережі Інтернет. 01.03.2024 приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Цимбалом С.В складено акт про проведені електронні торги за змістом відповідно до протоколу проведення електронних торгів №605410, сформованого 08.02.2024 ДП «Сетам» переможцем вищевказаних торгів по вказаному майну визнано учасника ОСОБА_1 . Позивач просить суд «Визнати недійсними електронні торги з реалізації нерухомого майна: житлового будинку, загальною площею 85,4 кв. м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1797080563101 та земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0991 га, кадастровий номер 6310138800:03:017:0062, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №1870589463101 від 08.02.2024 у виконавчому провадженні № 67264188.» 2. «Визнати недійсними та скасувати протоколи № 605410 проведених електронних торгів від 08.02.2024 та № 606267 від 23.02.2024, а також акт від 01.03.2024 про проведені електронні торги з реалізації арештованого майна, виданий та затверджений приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Цимбалом Сергієм Володимировичем у виконавчому провадженні № 67264188. 3. «Визнати недійсним та скасувати свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), серія та номер: 334, виданий 08.03.2024, видавник: ПН ХМНО Межева І.М. щодо нерухомого майна: житлового будинку, загальною площею 85,4 кв. м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1797080563101 та земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0991 га, кадастровий номер 6310138800:03:017:0062, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №1870589463101» на підставі того, що майно, що було реалізовано на електронних торгах 08.02.2024 року, а саме вищевказаний житловий будинок та земельна ділянка нібито здійснено без повідомлення позивача (боржника за виконавчим провадженням) про вартість проведеної оцінки як земельної ділянки, так і житлового будинку, без направлення повідомлення про оцінку приватним виконавцем та без роз`яснення права на оскарження результатів оцінки, та нібито матеріали виконавчого провадження не місять підтверджень відправки боржнику, а сама позивачка є співвласником вказаного майна. 
Також позивач посилається, як на підставу свого позову, на своє непогодження з результатами оцінки майна визначеною у звітах: як про вартість земельної ділянки, так і про вартість житлового будинку на цій земельній ділянці, визначені суб`єктом оціночної діяльності від 29.12.2021 року з посиланням на те, що позивач вважає, що у зв`язку із введенням в країні воєнного стану, давністю звітів та розташування такого майна майже в центрі міста, ціна майна зазначена у звітах є значно заниженою. 
Позивач посилається, що в порушення законодавства в результаті того, що нібито вона не була ознайомлена з результатами звітів, відповідно була позбавлена можливості оскаржити звіти в частині вартості майна. 
Позивач посилається на те, що нібито матеріали виконавчого провадження не містять доказів того, що приватний виконавець чи оцінювач звертались до позивача з вимогою забезпечити доступ оцінювача до об`єкта оцінки, тобто за аргументами позивача оцінка спірного нерухомого майна була проведена з порушенням закону, так як оцінювачем не були оглянуті об`єкти оцінки, та оцінка є очевидно заниженою, а тому не підлягає застосуванню на думку позивача
Також позивач посилається на те, що у зв`язку з тим, що електронні торги вже відбулись та визначений новий власних спірного нерухомого майна (відповідач ОСОБА_1 ) є недоречним та неефективним (неправильним) способом захисту з її боку оскарження результатів оцінки та порядку оцінки, та є необхідність з`ясувати це питання саме під час розгляду його вимог про визнання електронних торгів від 08.02.2024 року недійсними у цій справі. 
Позивач посилається на те, що позовні вимоги № 2 та № 3 (про визнання недійсними та скасування двох протоколів проведення електронних торгів та акту від 01.03.2024 року та визнання недійсним та скасування свідоцтва виданого 08.03.2024 року на нерухоме майно на ім`я ОСОБА_1 ) – є похідними вимогами позивача та їх задоволення залежить від задоволення основної заявленої позивачем вимоги, а саме вимоги про визнання електронних торгів недійними. 
В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги.
Відповідачі, а саме: представник ОСОБА_1 - адвокат Гринченко Т.М. та приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Цимбал С.В. в своєму відзиві від 18.04.2024 заперечували проти задоволення позову, а інший відповідач: Державне підприємство «Сетам» свого представника в судове засідання не надало, було належним чином повідомлено про час та місце розгляду справи.
Суд, заслухав думку учасників процесу, дослідивши письмові докази, приходить до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. 
Підставами позову зазначено, що майно, що було реалізовано на електронних торгах 08.02.2024 року, а саме вищевказаний житловий будинок та земельна ділянка нібито перебували у спільній сумісній власності подружжя (позивачки ОСОБА_2 та її чоловіка ОСОБА_5 , з яким вони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 01.10.2015 року, а житловий будинок набуто на ім`я чоловіка 07.06.2018 року за договором купівлі-продажу у нібито спільну сумісну власність їх подружжя), та відповідно посилається на те, що не була стороною судових проваджень по стягненню з чоловіка заборгованості, не надавала згоди на розпорядження майном, що перебувало у спільній сумісній власності подружжя, посилається на те, що нерухоме майно в якому була її частка у праві спільної сумісної власності з чоловіком на думку позивачки було неправомірно реалізовано на електронних торгах, без виділення частки боржника із майна.
При цьому позивач посилається, як на правове обґрунтування своїх вимог на приписи ч.6 ст. 48 ЗУ «Про виконавче провадження» (виконавець повинен був з`ясувати чи належить майно, яке буде реалізовуватись лише боржнику чи і іншим особам), ст. 447 ЦПКУ (щодо права сторін виконавчого провадження оскаржувати до суду рішення, дії та бездіяльність виконавця під час виконання судового рішення), вимоги ст. 15,16 ЦК України (щодо права захисту її права власності), вимоги ч.1 ст. 60 СКУ ( майно придбане в період шлюбу та віднесення позивачкою майна до спільної сумісної власності та необхідність врахування презумпції спільності права власності подружжя на майно, що набуто в період шлюбу), норми ст.ст 316-317 ЦКУ, ст. 319, ст. 321 ст. 391 (норми щодо права власності), ст. 369 ЦКУ (щодо розпорядження майном що перебуває у спільній сумісній власності за згодою всіх співвласників) . Також позивачка посилається на вимоги ст. 371 ЦКУ (щодо права кредитора співвласника майна звернення з позовом про виділ частки із спільного майна в разі недостатності у нього іншого майна, в порядку ст. 366 ЦКУ). Позивачка посилається на вимоги ст. 73 СКУ (право звертати стягнення за зобов`язаннями одного з подружжя лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності, яка виділена йому в натурі). 
Окремо посилається на свою незгоду зі звітом про визначення вартості реалізованого на торгах майна. 
Таким чином, позивачка посилається на те, що реалізовано на торгах майно, що нібито перебувало у спільній сумісній власності з її чоловіком (боржником за виконавчим провадженням) без виділення його частки в натурі із спільного майна, без її згоди на отримання ним кредиту та без залучення її до розгляду справи в суді щодо стягнення з нього заборгованості та відповідно неправомірності дій виконавця щодо звернення до ДП «Сетам» за реалізацією всього житлового будинку та земельної ділянки на торгах, а не частини чоловіка, що мала бути виділена в натурі та без повідомлення її та її чоловіка про оцінку майна виставленого на електронні торги.
Під час судового засідання встановлено, що спірне на теперішній час нерухоме майно не було об`єктом спільної сумісної власності позивачки та її чоловіка, а було особистою приватною власності боржника ОСОБА_5 , на підставі наступного:

Так, ОСОБА_5 , як покупець, у спільну часткову власність придбав 1/2 частину житлового будинку літ. «А-1» загальною площею 159,7 кв. м., житловою площею 96, 5 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 07.06.2018 року, що був посвідчений нотаріально ПН ХМНО Харківської області Кішкіною О.О., що зареєстрований в реєстрі за № 2551. Право власності було належним чином зареєстровано 07.06.2018 року, номер запису про право власності 26507480, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 157087746301. Копія договору купівлі-продажу долучена позивачкою до позовної заяви, та відповідно знаходиться в матеріалах справи № 646/3166/24.
На момент придбання частини житлового будинку право власності на земельну ділянку не передавалось покупцю, так як право власності на продавця не було оформлено та в процесі приватизації земельна ділянка не перебувала на час посвідчення правочину. (п.3 Договору купівлі-продажу від 07.06.2018 року).
Відповідно до п. 7 Договору купівлі-продажу від 07.06.2018 року зазначено, що Покупець ( ОСОБА_5 ), «хоча і перебуває у зареєстрованому шлюбі, але купує нерухоме майно за власні гроші в особисту приватну власність, про що викладено в заяві його та дружини ОСОБА_2 від 07.06.2018 року.»
Відповідно до ухвали суду Харківським обласним державним нотаріальним архівом була надана копія договору купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , та заяви ОСОБА_5 та ОСОБА_2 приватному нотаріусу ХМНО Харківської області Кішкіній О.О., згідно якої позивачка «повідомляю та стверджую, що мій чоловік гр. ОСОБА_5 купує 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_2 , за суму 67 458,00 грн., які є його особистою приватною власністю. Режим спільного сумісного майна подружжя на це нерухоме майно не розповсюджується. Права власності на це нерухоме майно не набуваю».
Таким чином, частина житлового будинку придбана чоловіком позивачки була набута ним у приватну особисту власність та відповідно вказана обставина є такою, що достеменно відома позивачці у цій справі з моменту надання нею заяви з цього питання, а саме з 07.06.2018 року.
Далі 13.09.2018 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (як співвласниками житлового будинку з надвірними спорудами розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа якого складала 159, 7 м.кв. та житлова площа якого складала 96,5 м.кв.) було укладено – Договір про поділ житлового будинку, що є у спільній частковій власності. Договір посвідчено нотаріально ПН Харківського міського нотаріального округу Сергієнко Н.В., реєстровий № 3356.
Відповідно до змісту якого (п.7 Договору від 13.09.2018 року) – у приватну власність ОСОБА_5 перейшли приміщення 1-1,1-2,1-3,1-4, 2-1,2-2,2-3,2-4 загальною площею 85,4 кв. метрів у тому числі житловою 61,7, у житловому будинку літ. «А-1» з прибудовами, огорожа№ 1,2,4. Договір посвідчено нотаріально ПН Харківського міського нотаріального округу Харківської області Сергієнко Н.В., зареєстрований в реєстрі за № 3356. Право власності на вказані об`єкти нерухомого майна було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 13.09.2018 року.
Відповідно до п.8 Вказаного Договору від 13.09.2018 року зазначено, що володіння, користування та розпорядження житловим будинком з надвірними будівлями в подальшому буде здійснюватися кожним із співвласників самостійно. 
Згідно до п. 10 вказаного Договору поділу від 13.09.2018 року сторони взяли зобов`язання після нотаріального посвідчення цього договору разом звернутися до компетентних органів з питання оформлення поділу земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок з надвірними будівлями, відповідно до фактичного користування. 
Таким чином після укладання Договору про поділ житлового будинку, що є у спільній частковій власності від 13.09.2018 року режим спільної часткової власності між сторонами правочину від 13.09.2018 року відносно домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 – було припинено та відповідно нерухоме майно, зазначене в договорі перейшло у приватну особисту власність кожної із сторін та відповідно до ОСОБА_5 .
Відповідно до вимог п.3 ч.1 ст. 57 Сімейного Кодексу України визначено, що відноситься до майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка – а саме: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Таким чином, судом встановлено, що режим спільної сумісної власності на вказане в позовній заяві нерухоме майно у вигляді житлового будинку загальною площею 85,4 кв. метрів у тому числі житловою 61,7, у житловому будинку літ. «А-1» з прибудовами за адресою АДРЕСА_1 – не розповсюджувався, а нерухоме майно було приватною особистою власністю чоловіка позивачки ОСОБА_5 . 
Далі Рішенням 27 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 19.06.2019 року № 1616/19 «Про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок» в п.2 вирішено передати у приватну власність земельні ділянки громадянам України зазначеним у Додатку № 1 до цього рішення.
В Додатку № 1 до рішення 27 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 19.06.2019 року № 1616/19 «Про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок» (витяг) в п. 62 зазначено про передачу у власність ОСОБА_5 земельної ділянки, яка належить територіальній громаді м. Харкова (кадастровий номер 6310138800:03:017:0062), за рахунок земель житлової та громадянської забудови (код КВЦПЗ – 02.01) площею 0,0991 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою – АДРЕСА_3 . В цьому ж Додатку встановлені певні обмеження щодо земельної ділянки.
Копії рішення ХМР та додатку № 1 до нього надані позивачем до матеріалів цивільної справи № 646/3166/24.
Відповідно до п.5 ч.1 ст. ст. 57 Сімейного Кодексу України визначено, що відноситься до майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка – а саме: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
Таким чином, земельна ділянка також відповідно знаходилась у приватній особистій власності чоловіка позивачки ОСОБА_5 , та жодних прав у позивачки стосовно і цього нерухомого майна не було, та відповідно права на неї не можуть бути порушені.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 березня 2021 року у справі №372/2876/17 (провадження №61-9568св20) зазначено, що: «Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтвердженого належними доказами факту порушення (невизнання або оспорювання) цього права на земельну ділянку». Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі №175/4348/17 (провадження №61-12868св19).
У частині першій статті 377 ЦК України, передбачено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). 
Стаття 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі №910/2861/18 (провадження №12-140гс19) наголошено, що Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на важливість принципу superficies solo cedit (збудоване на землі слідує за нею). Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства
Таким чином як житловий будинок так і земельна ділянка не зважаючи на придбання хоча і в період шлюбу - перебували у приватній особистій власності чоловіка позивачки, а саме у власності ОСОБА_7 (житловий будинок придбано в період шлюбу але за власні його особисті кошти, що дружина підтвердила заявою нотаріусу та що знайшло підтвердження за змістом договору купівлі-продажу від 07.06.2018 року) та (земельна ділянка набута у власність її чоловіком на підставі приватизації майна), та відповідно жодних прав у позивачки по цій справі ні на житловий будинок, ні на земельну ділянку не було, відповідно її права щодо вказаного майна не можуть бути порушені будь-якою особою.
Позовну заяву ОСОБА_2 подану нею про визнання, як електронних торгів недійсними, так і визнання недійсними та скасування протоколів та акту про проведенні електронні торги з реалізації арештованого майна, так і про визнання недійсним та скасування свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів виданого відповідачці ОСОБА_1 - подано особою, яка не має на це процесуального права.
Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.
Пунктом 29 Постанови встановлено, що «Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину».
Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ опубліковано аналіз окремих питань судової практики, що виникають при застосуванні судами рекомендаційних роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», аналогічний підхід зберігається і Верховним Судом, а саме:
Частиною третьою статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно вбачається, що заперечувати дійсність правочину в судовому порядку вправі або одна із сторін договору (правочину) або інша заінтересована особа.
Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ наведено критерії визначення «заінтересованої особи» в оспорюваному договорі: 
1) права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором; 
2) у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будутьвідновлені; 
3) заінтересована особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції (права, майно). 
Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що позивач ніколи не була ні власником, ні співвласником вищевказаного нерухомого майна, позивач взагалі не має ніякого відношення до вказаного нею нерухомого майна, та відповідно жодні її права чи законні інтереси стосовно нерухомого майна порушені бути не можуть та відповідно не підлягають і поновленню непорушені права навіть в судовому порядку.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».
Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.
Аналогічні висновки містяться і в Постанові ОП КЦС ВС від 05.09.2019 року у справі № 638/2304/17(провадження №61-2417сво19), де також вказано, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено, що: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню».
Відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові.( Постанова КГС ВС від 29 серпня 2023 року у справі № 910/5958/20)
Так, за змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Посилання позивачки на те, що вона нічого не знала про вищевказану заяву та її не підписувала, суд оцінює критично, тому що переконливих доказів цього суду не надано.
Щодо позовної вимоги про визнання недійсним та скасування протоколів проведених електронних торгів від 08.02.2024 та акту від 01.03.2024 суд зазначає наступне. Відповідно до Постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2023 року у справі № 233/4365/18; провадження № 14-962цс 21 при розгляді справи про визнання недійсними електронних торгів, протоколу проведення електронних торгів та акта про проведені електронні торги, здійснено правові висновки. Так у вказаній справі позивач звернувся до суду з вимогами про визнання недійсними не тільки електронних торгів із реалізації арештованого приміщення, але й протоколу та акта про проведені прилюдні торги. Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову. Апеляційний суд це рішення підтримав. Велика Палата Верхового Суду з відмовою у задоволенні вимог про визнання недійсними протоколу й акта про проведені прилюдні торги погодилась, але з інших мотивів, ніж ті, які були наведені судами попередніх інстанцій. 
Так, за змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права чи інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Інакше кажучи, суд має захистити право чи інтерес у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 9 лютого 2022 року у справі № 910/6939/20 (пункт 11.87), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21), від 13 липня 2022 року у справі №363/1834/17 (пункт 56), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.64), від 14 грудня 2022 року у справі №477/2330/18 (пункт 55).
Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/190 (пункти 5.6, 5.9)). Згідно з принципом процесуальної економії штучне подвоєння судового процесу (тобто вирішення одного спору у декількох судових справах в одній чи декількох судових юрисдикціях) є неприпустимим. Вирішення справи у суді в одному судовому процесі має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц (пункт 82), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 50), від 6 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (пункт 94), від 20 жовтня 2021 року у справі № 9901/554/19 (пункт 19), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24), від 21 вересня 2022 року у справі 908/976/190 (пункт 5.6), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункт 44)). Інакше кажучи, не є ефективним той спосіб захисту, який у разі задоволення відповідного позову не відновлює повністю порушене, оспорюване право, а відповідне судове рішення створює передумови для іншого судового процесу, у якому буде відбуватися захист права позивача, чи таке рішення об`єктивно неможливо буде виконати (п.29 Постанови ВП від 04.07.2023 року).
Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 54), від 6 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (пункт 99), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.56), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.46), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155).
Велика Палата Верховного Суду зауважує, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату хоче досягнути позивач унаслідок вирішення спору. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80-81, 83), від 1 липня 2021 року у справі № 9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 1 лютого 2022 рокуу справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункти 4, 36)).
У справі № 233/4365/18 у Постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що суду належить, зокрема, вирішити, чи є належними й ефективними у спірних правовідносинах вимоги про визнання недійсними протоколу й акта про проведені електронні торги (п.32)
Велика Палата Верховного Суду вже зазначала, що реалізація майна на прилюдних торгах полягає у продажу цього майна, тобто у забезпеченні переходу права власності на нього до покупця - переможця прилюдних торгів. Тому, враховуючи передбачені законодавством щодо прилюдних торгів особливості, проведення таких торгів є правочином. Такий висновок узгоджується з приписами статей 650, 655 і частини четвертої статті 656 ЦК України, які відносять до договорів купівлі-продажу купівлю-продаж на публічних торгахі визначають, що до таких договорів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті (постанови Великої Палати Верховного Суду від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункти 6.17-6.18) та від 7 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц (пункти 38-39), від 6 липня 2022 рокуу справі № 914/2618/16 (пункт 32), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.66)).
Набуття майна за результатами електронних торгів є особливим видом договору купівлі-продажу, за яким власником відчужуваного майна є боржник, а продавцями, які мають право примусового продажу такого майна, - державна виконавча служба й організатор електронних торгів. Покупцем відповідно є їхній переможець. Виходячи з наведеного, сторонами договору, оформленого за результатами проведених електронних торгів, є продавці - державна виконавча служба й організатор цих торгів, та покупець - переможець торгів (див. постанови від 5 червня 2018 року у справі № 910/856/17 (пункти 40-41), від 7 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц (пункт 56)).
Оскільки продаж майна на публічних торгах є правочином, то оскаржити останній можна за певних умов (зокрема, у разі ефективності такого способу захисту для позивача), а не протокол як документ, який засвідчує вчинення цього правочину. Вимоги про визнання недійсними протоколу публічних торгів є неналежним і неефективним способом захисту. Такий самий підхід слід застосовувати і щодо оскарження іншого документа - акта про проведені електронні торги (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20 (пункт 104), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.66)). З огляду на наведене неналежними та неефективними є відповідні дві вимоги позивача.
Відповідно суд вважає, що вимоги про визнання недійсними протоколу проведення електронних торгів, акта реалізації та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів є неналежними (неефективними) способами захисту. У зв`язку з цим у задоволенні вказаних вимог належить відмови саме з цієї підстави. (Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 21.08.2023 року у справі №727/5112/20).

Таким чином суд приходить до висновку, що позовна вимога під № 2 не підлягає задоволенню, так як вказані вимоги є неналежними та неефективними, та вказані документи, не є документами, що посвідчують вчинення правочину, а лише видаються та оформлюються за результатами вчиненого правочину, та їх навіть теоретичне скасування або визнання незаконними в жодному випадку не поновить будь-яких прав заінтересованої особи. Практика Верховного Суду є незміною в цій частині протягом багатьох років, та чітко зазначає, про необхідність відмовляти в задоволенні таких вимог позовних заяв. 
Щодо позовної вимоги про визнання недійсним та скасування свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів виданого 08.03.2024 року на ім`я ОСОБА_1 ), необхідно зазначити що вказана позовна вимога також не підлягає задоволенню на підставі наступного:
Вимоги про визнання недійсними протоколу проведення електронних торгів, акта реалізації та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів є неналежними (неефективними) способами захисту. У зв`язку з цим у задоволенні вказаних вимог належить відмовити саме з цієї підстави (Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 21.08.2023 року у справі №727/5112/20.)
Належним способом захисту прав і законних інтересів позивача є визнання електронних торгів недійсними, а інші позовні вимоги про визнання недійсним та/або скасування протоколу проведення електронних торгів, акту реалізації, Свідоцтва про придбання майна, є неефективним способом захисту порушеного права, оскільки відновлення прав особи, яка оспорює правочин купівлі-продажу майна з електронних торгів, охоплюється вимогою про визнання торгів недійсними, відповідно при доведеності таких вимог та підстав.
Відповідно позовна вимога № 3, а саме визнати недійсним та скасувати свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів виданого 08.03.2024 року на ім`я відповідачки ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, так є неналежним та неефективним способом захисту, що є самостійною та достатньою підставою для відмови в задоволення позовних вимог в цій частині.
Щодо позовної вимоги про визнання недійсними електронних торгів від 08.02.2024 року з реалізації нерухомого майна у виконавчому провадженні № 67264188, необхідно зазначити, що вказана позовна вимога також не підлягає задоволенню, на підставі наступного: 
В цій частині вимог необхідно аналізувати підстави, за якими позивач просить визнати електронні торги недійсними, а саме позивачем вказані наступні підстави:

1)Її непогодження з результатами оцінки майна визначеною у звітах: як про вартість земельної ділянки, так і про вартість житлового будинку на цій земельній ділянці, визначені суб`єктом оціночної діяльності від 29.12.2021 року з посиланням на те, позивач вважає, що у зв`язку із введенням в країні воєнного стану, давністю звітів та розташування такого майна майже в центрі міста, ціна майна зазначена у звітах є значно заниженою;
2)Позивач посилається, що в порушення законодавства в результаті того, що нібито він не був ознайомлений з результатами звітів, відповідно був позбавлений можливості оскаржити звіти про оцінку в частині вартості майна; 
3)Позивач посилається на те, що нібито матеріали виконавчого провадження не містять доказів того, що приватний виконавець чи оцінювач звертались до позивача з вимогою забезпечити доступ оцінювача до об`єкта оцінки, тобто за аргументами позивача оцінка спірного нерухомого майна була проведена з порушенням закону так, як оцінювачем не були оглянуті об`єкти оцінки, та оцінка є очевидно заниженою, а тому не підлягає застосуванню на думку позивача
4)За текстом позовної заяви під час обґрунтування підстав позову позивач посилається на те, що у зв`язку з тим, що електронні торги вже відбулись та визначений новий власних спірного нерухомого майна (відповідач ОСОБА_1 ) є недоречним та неефективним (неправильним) способом захисту з його боку оскарження результатів оцінки та порядку оцінки, та є необхідність з`ясувати це питання саме під час розгляду його вимог про визнання електронних торгів від 08.02.2024 року недійсними у цій справі – з посиланням на постанови ВС.
На підставі заявлених позивачем суд зазначає наступне:
Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. 
Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.
За змістом частини першої статті 215 ЦК України підставами недійсності укладеного за результатами прилюдних торгів правочину є недодержання вимог закону в момент його вчинення, тобто безпосередньо за результатами прилюдних торгів. Тому підставами для визнання прилюдних торгів недійсними є порушення встановлених законодавством правил проведення торгів (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 2 травня 2018 року у справі № 910/10136/17)
За змістом частини першої статті 650 ЦК України особливості укладення договорів на біржах, аукціонах, конкурсах тощо встановлюються відповідними актами цивільного законодавства.
Згідно із частиною четвертою статті 656 ЦК України до договору купівлі-продажу на біржах, аукціонах (публічних торгах) застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.
З аналізу змісту частини першої статті 650, частини першої статті 655 та частини четвертої статті 656 ЦК України можна зробити висновок, що процедура набуття майна на прилюдних торгах є різновидом договору купівлі-продажу. Сторонами договору купівлі-продажу є продавець і покупець.
Відчуження майна з електронних торгів належить до угод купівлі-продажу і така угода може визнаватися недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, установлених частинами 1-3 та частинами 5, 6 статті 203 ЦК, зокрема, у зв`язку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства (частина 1 статті 215 цього Кодексу). Для застосування наслідків недотримання вказаних вимог, при вирішенні спору про визнання електронних торгів недійсними судам необхідно встановити чи мало місце порушення вимог Тимчасового порядку та інших норм законодавства при проведенні електронних торгів; чи вплинули ці порушення на результати електронних торгів; чи мало місце порушення прав і законних інтересів позивачів, які оспорюють результати електронних торгів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 367/6231/16-ц (провадження № 14-529цс19).
Дотримання нормативно встановлених правил призначення та проведення прилюдних торгів є обов`язковою умовою правомірності правочину.
У постанові Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року у справі № 668/5633/14-ц, зазначено, що головною умовою, яку повинні встановити суди, є наявність порушень, що могли вплинути на результат торгів, а тому, окрім наявності порушення норм закону при проведенні прилюдних торгів, повинні бути встановлені й порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює, способом захисту яких є визнання прилюдних торгів недійсними.
Тобто, для визнання судом торгів недійсними необхідним є: наявність підстав для визнання торгів недійсними (порушення правил проведення торгів); встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.
Правова природа продажу майна з публічних торгів дає підстави для можливості визнання торгів недійсними за правилами визнання недійсними правочинів, зокрема на підставі норм цивільного законодавства (статей 203, 215 ЦК України) про недійсність правочину як такого, що не відповідає вимогам закону, у разі невиконання вимог щодо процедури, порядку проведення торгів, передбачених Порядком реалізації арештованого майна, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2831/5, який діяв на час проведення оспорюваних електронних торгів (далі - Порядок).
Підставою для пред`явлення позову про визнання електронних торгів недійсними є наявність порушення норм закону при проведенні торгів водночас із порушенням прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює.
Згідно постанов ВП ВС від 21.11.2018 р. №465/650/16-ц та від 23.01.2019 р. №522/10127/14-ц, правова природа процедури реалізації майна на прилюдних торгах полягає у продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів. Ураховуючи особливості щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта проведення прилюдних торгів - це оформлення договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто правочин.
Так, необхідно зазначити, що за змістом позову позивач взагалі не посилається на будь-які нібито порушення, що мали місце саме на момент проведення електронних торгів, та відповідно не посилається на порушення його чітко визначених прав на момент торгів, та в чому полягає таке порушення прав, що відповідно у цій частині вимог підтверджує обставину того, що ця заявлена ним вимога про визнання електронних торгів заявлена абсолютно безпідставно, так як відсутнє посилання на жодне нібито порушення саме Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2831/5, який діяв на час проведення оспорюваних електронних торгів, та не вказано в чому саме полягає нібито таке порушення, та яким чином це порушення вплинуло саме на права позивачки у цій справі та на результат торгів.
Щодо посилання позивачки за змістом позову про те, що ні їй ні її чоловікові ОСОБА_5 не надсилався звіт про оцінку нерухомого майна, що було направлено та реалізовано на електронних торгах, суд зазначає наступне: 
Позивачка не була ні стороною виконавчого проведення в рамках якого проводилась оцінка нерухомого майна, ні була співвласником цього нерухомого майна, що було очевидним за правовстановлюючими документами та відомостями реєстру прав на нерухоме майно, відповідно жодного обов`язку або необхідності надсилати звіт про оцінку нерухомого майна у приватного виконавця саме ОСОБА_2 не було. 
За нормами цивільного та сімейного законодавства у позивачки відсутнє право представництва інтересів свого чоловіка ОСОБА_5 в суді, тому посилання з її боку за змістом свого позову про нібито неповідомлення саме його зі звітом про оцінку нерухомого майна є недоречним, та не має аналізуватись та встановлюватись у цій цивільній справі № 646/3166/24.
Відповідно до ст. 31 ЗУ «Про виконавче провадження» встановлено, що копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження), що державний виконавець зобов`язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.
Відповідно до ч. 3 ст. 58 ЗУ «Про виконавче провадження» встановлено, що державний виконавець повідомляє про результати визначення вартості чи оцінки майна сторонам. У разі якщо сторони не згодні з результатами визначення вартості чи оцінки, вони мають право подати державному виконавцю заперечення в десятиденний строк з дня надходження повідомлення. Сторона вважається ознайомленою з результатами визначення вартості чи оцінки арештованого майна, якщо їй надіслано повідомлення про результати визначення вартості чи оцінки майна рекомендованим листом за адресою, зазначеною у виконавчому документі, або за місцем фактичного проживання чи перебування такої сторони, достовірно встановленим державним виконавцем.
Крім того, якщо позивач вважав, що виконавча служба (приватний виконавець) якимось чином порушив саме її права або інтереси то необхідно обов`язково враховувати - що стосується порушень, допущених державним виконавцем (приватним виконавцем) при здійсненні своїх повноважень, передбачених Законом України № 606-XIV від 21 квітня 1999 р. "Про виконавче провадження", до призначення прилюдних торгів, у тому числі щодо відкриття виконавчого провадження, накладення арешту на майно, визначення вартості чи оцінки майна тощо (ст. ст. 18, 24 - 27, 32, 33, 55, 57 цього Закону), то такі дії (бездіяльність) державного виконавця підлягають та підлягали і станом на 2013 рік оскарженню в порядку, передбаченому цим Законом (зокрема, ч. 7 ст. 24, ч. 4 ст. 26, ч. 3 ст. 32, ч. 3 ст. 36, ч. 2 ст. 57, ст. ст. 55, 85 Закону).
Отже, дії державного виконавця у виконавчому провадженні, які не стосуються правил проведення прилюдних торгів, мають самостійний спосіб оскарження й не можуть бути підставою для визнання прилюдних торгів недійсними. (постанова Верховного Суду України від 24 жовтня 2012 р. у справі № 6-116цс12).
Згідно з розділом VII ЦПК України боржники мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особою державної виконавчої служби під час виконання рішень суду або рішень інших органів (посадових осіб) порушені їх права чи свободи.
В разі обґрунтованості скарги суд своєю ухвалою зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.
Оскаржити оцінку майна можливо в порядку оскарження рішень та дій виконавців згідно з нормами Закону України «Про виконавче провадження» (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 821/197/18/4440/16 (провадження № 11-1200апп18) та від 12 червня 2019 року у справі № 308/12150/16-ц (провадження № 14-187цс19).
Дії державного виконавця у виконавчому провадженні, які не стосуються правил проведення прилюдних торгів, мають самостійний спосіб оскарження й не можуть бути підставою для визнання прилюдних торгів недійсними (див. постанову Верховного Суду України від 26 серпня 2014 року у справі № 3-36гс14).
Дії приватного виконавця щодо визначення оцінки нерухомого майна не стосуються правил проведення електронних торгів, мають самостійний спосіб оскарження і не можуть бути підставою для визнання електронних торгів у цій справі недійсними. Виконавець здійснює лише підготовчі дії з метою проведення електронних торгів, а самі електронні торги з реалізації нерухомого майна організовує і проводить організатор електронних торгів.
У своїй Постанові від 11.01.2023 року в справі №522/18088/18 Верховний Суд вказав, що порушення, допущені державним виконавцем при здійсненні своїх повноважень, передбачених Законом України «Про виконавче провадження» до призначення прилюдних торгів, у тому числі щодо відкриття виконавчого провадження, накладення арешту на майно, визначення вартості чи оцінки майна тощо, підлягають оскарженню у порядку, передбаченому цим Законом.
У постановах Верховного Суду від 21.06.2023 року в справі №369/5218/19 та від 07.06.2022 року в справі №487/4684/20 зазначено, що дії приватного виконавця у виконавчому провадженні мають самостійний спосіб оскарження та, відповідно, не можуть бути підставою для визнання електронних торгів недійсними. В даному випадку суд не надає оцінки рішенням, діям, бездіяльності приватного виконавця при здійсненні ним своїх повноважень, передбачених Законом України «Про виконавче провадження» до призначення прилюдних торгів, оскільки оцінка реалізації таких повноважень до призначення електронних торгів не може бути підставою для визнання електронних торгів недійсними. 
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. ст.ст.4, 5, 13, 76-81, 262-265 ЦПК України, ст.ст. 203, 215, 321, 650, 655, 656, 526, 527, 530, 599, 610, 611, 612,615, 625, 629, 1054 ЦК України, Законом України «Про виконавче провадження», 
УХВАЛИВ :
В задоволенні позову ОСОБА_2 , представник – адвокат ОСОБА_3 до відповідачів: приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Цимбал Сергія Володимировича, Державного підприємства «Сетам», ОСОБА_1 про визнання електронних торгів недійсними, скасування протоколу проведення електронних торгів та визнання недійсним та скасування свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів – відмовити. 
Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач - ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_4 .
Відповідач 1 – ОСОБА_8 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_5 .
Відповідач 2 – Державне підприємство «Сетам», код ЄДРПОУ 39958500, м. Київ, вул. Стрілецька, б. 4-б.
Відповідач 3 - ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_6 .

Суддя : А.В. Литвинов