ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2026 року 
м. Київ

справа № 400/6860/24
адміністративне провадження № К/990/44153/24 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача Мацедонської В.Е.,
суддів -Білак М.В., Смоковича М.І.,
розглянувши в порядку письмового провадження, як суд касаційної інстанції
касаційну скаргу Дяченка Олексія Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_1 
на ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2024 року (суддя Ярощук В.Г.) 
та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17 жовтня 2024 року (головуючий суддя Шевчук О.А., судді: Бойко А.В., Федусик А.Г.) 
у справі № 400/6860/24
за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2024 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивачка, скаржниця) звернулась до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), у якому просила:
- визнати протиправними дії відповідача щодо обчислення та виплати позивачці грошового забезпечення з 30 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року, грошової допомоги на оздоровлення за 2020 рік без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01 січня 2020 року;
- зобов`язати відповідача здійснити перерахунок грошового забезпечення, а саме: посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, надбавки за особливості військової служби, щомісячної премії, інших надбавок та доплат позивачці з 30 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року, грошової допомоги на оздоровлення за 2020 рік з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01 січня 2020 року, на відповідний тарифний коефіцієнт та провести їх виплату з урахуванням виплачених сум;
- визнати протиправними дії відповідача щодо обчислення та виплати позивачці грошового забезпечення з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року, грошової допомоги на оздоровлення за 2021 рік без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» станом на 01 січня 2021 року;
- зобов`язати відповідача здійснити перерахунок грошового забезпечення, а саме: посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, надбавки за особливості військової служби, щомісячної премії, інших надбавок та доплат позивачці з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року, грошової допомоги на оздоровлення за 2021 рік з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» станом на 01 січня 2021 року, на відповідний тарифний коефіцієнт та провести їх виплату з урахуванням виплачених сум;
- визнати протиправними дії відповідача щодо обчислення та виплати позивачці грошового забезпечення з 01 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року, грошової допомоги на оздоровлення за 2022 рік без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01 січня 2022 року;
- зобов`язати відповідача здійснити перерахунок грошового забезпечення, а саме: посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, надбавки за особливості військової служби, щомісячної премії, інших надбавок та доплат позивачці з 01 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року, грошової допомоги на оздоровлення за 2022 рік з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01 січня 2022 року, на відповідний тарифний коефіцієнт та провести їх виплату з урахуванням виплачених сум;
- визнати протиправними дії відповідача щодо обчислення та виплати позивачці грошового забезпечення з 01 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року, грошової допомоги на оздоровлення за 2023 рік без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01 січня 2023 року;
- зобов`язати відповідача здійснити перерахунок грошового забезпечення, а саме: посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, надбавки за особливості військової служби, щомісячної премії, інших надбавок та доплат позивачці з 01 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року, грошової допомоги на оздоровлення за 2023 рік з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01 січня 2023 року, на відповідний тарифний коефіцієнт та провести їх виплату з урахуванням виплачених сум;
- визнати протиправними дії відповідача щодо обчислення та виплати позивачці грошового забезпечення з 01 січня 2024 року по 25 червня 2024 року, одноразової грошової допомоги при звільненні за 16 років, грошової компенсації за невикористанні 46 днів основної щорічної відпустки за 2022-2024 роки без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджету України на 2024 рік» станом на 01 січня 2024 року;
- зобов`язати відповідача здійснити перерахунок грошового забезпечення, а саме: посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, надбавки за особливості військової служби, щомісячної премії, інших надбавок та доплат позивачці з 01 січня 2024 року по 25 червня 2024 року, одноразової грошової допомоги при звільненні за 16 років, грошової компенсації за невикористанні 46 днів основної щорічної відпустки за 2022-2024 роки без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджету України на 2024 рік» станом на 01 січня 2024 року, на відповідний тарифний коефіцієнт та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у період з 30 січня 2020 року по 25 червня 2024 року грошове забезпечення відповідачем виплачувалось у заниженому розмірі, а саме: при встановленні посадового окладу та окладу за військовим званням було застосовано прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01 січня 2018 року. При цьому, позивачка вважає, що при встановленні розміру посадового окладу та окладу за військовим званням в період з 30 січня 2020 року по 25 червня 2024 року відповідачем мав бути застосований прожитковий мінімум для працездатних осіб встановлений законом станом на 01 січня 2020 року, 01 січня 2021 року, 01 січня 2022 року, 01 січня 2023 року, 01 січня 2024 року.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 22 липня 2024 року позовну заяву залишено без руху. Запропоновано позивачці протягом 10-ти (десяти) календарних днів з дати отримання цієї ухвали усунути недоліки позовної заяви шляхом надання суду заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду в частині позовних вимог щодо нарахування та виплати грошового забезпечення за період з 19 липня 2022 року по 28 лютого 2024 року. 
01 серпня 2024 року представник позивачки подав до суду заяву про поновлення строків, яку обґрунтував тим, що позивачка мала право на виплату їй усього грошового забезпечення у день її звільнення з військової служби 25 червня 2024 року, і тому саме з цієї дати має обчислюватися строк звернення до суду; позивачка у період з 24 лютого 2022 року по 31 січня 2024 року безперервно проходила військову службу і у період з 30 червня 2023 року по дату подання цього позову в неї не було можливості направити до суду позовну заяву у зв`язку з необхідністю виконання завдань за призначенням військової служби згідно із займаною посадою.
Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2024 року, залишеною без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17 жовтня 2024 року, відмовлено у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 від 01 серпня 2024 року про поновлення строків звернення до Миколаївського окружного адміністративного суду щодо нарахування та виплати грошового забезпечення за період з 19 липня 2022 року по 28 лютого 2024 року, позовну заяву повернуто в частині позовних щодо:
- визнання протиправними дій відповідача щодо обчислення та виплати позивачці грошового забезпечення з 19 липня 2022 року по 31 грудня 2022 року, грошової допомоги на оздоровлення за 2022 рік, нарахованої та виплаченої у період з 19 липня 2022 року по 31 грудня 2022 року, без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01 січня 2022 року;
- зобов`язання відповідача здійснити перерахунок грошового забезпечення, а саме: посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, надбавки за особливості військової служби, щомісячної премії, інших надбавок та доплат позивачці з 19 липня 2022 року по 31 грудня 2022 року, грошової допомоги на оздоровлення за 2022 рік, нарахованої та виплаченої у період з 19 липня 2022 по 31 грудня 2022 року, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01 січня 2022 року, на відповідний тарифний коефіцієнт та провести їх виплату з урахуванням виплачених сум;
- визнання протиправними дій відповідача щодо обчислення та виплати позивачці грошового забезпечення з 01 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року, грошової допомоги на оздоровлення за 2023 рік без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01 січня 2023 року;
- зобов`язання відповідача здійснити перерахунок грошового забезпечення, а саме: посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, надбавки за особливості військової служби, щомісячної премії, інших надбавок та доплат позивачці з 01 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року, грошової допомоги на оздоровлення за 2023 рік з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01 січня 2023 року, на відповідний тарифний коефіцієнт та провести їх виплату з урахуванням виплачених сум;
- визнання протиправними дій відповідача щодо обчислення та виплати позивачці грошового забезпечення з 01 січня 2024 року по 28 лютого 2024 року без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» станом на 01 січня 2024 року;
- зобов`язання відповідача здійснити перерахунок грошового забезпечення, а саме: посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, надбавки за особливості військової служби, щомісячної премії, інших надбавок та доплат позивачці з 01 січня 2024 року по 28 лютого 2024 року з врахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» станом на 01 січня 2024 року, на відповідний тарифний коефіцієнт та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум.
Приймаючи спірну ухвалу суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, визнав неповажними причини пропуску строку звернення до суду в частині позовних вимог щодо нарахування та виплати грошового забезпечення за період з 19 липня 2022 року по 28 лютого 2024 року, з тих підстав, що, враховуючи положення частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції чинній до змін, внесених згідно з Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі - Закон №2352-ІХ)), до 18 липня 2022 року звернення до суду з вимогами щодо недотримання вимог законодавства про оплату праці не обмежене будь-яким строком. При цьому, відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України (в чинній редакції згідно з Законом № 2352-ІХ) з 19 липня 2022 року таке звернення обмежене тримісячним строком; водночас вказаний строк не підлягає застосуванню до 30 червня 2023 року, так як він продовжений на строк дії карантину, який відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року.
Крім цього, суди зауважили, що тримісячний строк звернення до суду щодо виплати позивачці грошового забезпечення за лютий 2024 року сплив через три місяці з дня, коли вона дізналася (мала дізнатись) про порушення свого права (01 квітня 2024 року), тобто 01 липня 2024 року, у зв`язку з чим позовні вимоги в частині нарахування та виплати грошового забезпечення позивачці за період з 19 липня 2022 року по 28 лютого 2024 року подані з порушенням тримісячного строку звернення до адміністративного суду.
Крім цього, дослідивши факт перебування позивачки у відповідний період на військовій службі та місце її проживання, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що перебування позивачки на військовій службі у період з 19 липня 2022 року по день подання позову суттєво не обмежувало та не ускладнювало їй можливість вчинити процесуальні дії (подати позовну заяву тощо) у визначений законом строк.
На підставі наведеного суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що наведені позивачкою обставини, якими обґрунтовано поважність причин пропуску строку звернення до суду із позовною заявою, не пов`язані з об`єктивними перешкодами чи труднощами, що унеможливлювали своєчасне її подання, а тому, суди зазначили про неповажність наведених позивачкою причин та відсутність підстав для поновлення строку звернення до суду, внаслідок чого позовна заява в частині вищезазначених позовних вимог підлягає поверненню на підставі частини 2 статті 123 КАС України.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та відзиву на касаційну скаргу
На адресу Верховного Суду надійшла касаційна скарга Дяченка Олексія Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , у якій представник скаржниці просить скасувати ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2024 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17 жовтня 2024 року, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
На обґрунтування поданої касаційної скарги представник скаржниці вказує на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм права (статті 123 КАС України, статті 233 КЗпП України).
Також представник скаржниці вказав, що спір між позивачем та відповідачем є спором щодо виплат, які належать при звільненні.
Відповідно до статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній на момент звернення позивачки до суду із цим позовом) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні,- у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
Формулювання «а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні,- у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні», на думку скаржника, було складено законодавцем саме з метою уникнення конфліктних ситуацій між працівником (військовослужбовцем) та керівником (командиром військової частини / командувачем виду сил/ Міністерством оброни України) у період роботи (військової служби).
Так, у період з 05 жовтня 2007 року по 25 червня 2024 року позивачка безперервно проходила військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .
Звільнення з військової служби ОСОБА_1 відбулося 25 червня 2024 року, а з позовом до суду остання звернулася 18 липня 2024 року, що, на думку представника скаржниці, свідчить про дотримання нею встановленого тримісячного строку звернення.
Оскільки звільнення у період з 19 липня 2022 року по 25 червня 2024 року не відбулось, а позивачка безперервно проходила військову службу, то щомісяця подавати позовні заяві проти роботодавця (командира військової частини НОМЕР_1 ), де позивачка проходить військову службу, підстав не було.
Також представник скаржниці зазначає, що з метою отримання інформації про виплачене грошове забезпечення позивачка 15 липня 2024 року звернулася із заявою до відповідача з проханням надати інформацію про нараховане та виплачене їй грошове забезпечення.
Станом на 18 листопада 2024 року відомості щодо нарахованого та виплаченого грошового забезпечення за період з 19 липня 2022 року по 28 лютого 2024 року відповідачем надано не було.
Відповідно, позивачка не могла знати, чи в повному обсязі грошове забезпечення їй виплачувалось, та чи є підстави для звернення до суду.
Ураховуючи наведене, представник скаржниці уважає, що ухвала суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції є такими, що не відповідають нормам процесуального права та підлягають скасуванню. 
Відповідачем подано відзив на касаційну скаргу, в якому останній зазначає, що предметом позову є протиправне визначення відповідачем у 2020-2024 роках посадового окладу позивачки та окладу за військовим званням з урахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом станом на 01 січня 2018 року, а не з урахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого станом відповідно на 01 січня 2020 року, 01 січня 2021 року, 01 січня 2022 року, 01 січня 2023 року, 01 січня 2024 року. Зазначає, що у період з 30 січня 2020 року по 25 червня 2024 року відповідач не в повному обсязі виплатив їй грошове забезпечення.
Відповідач наголошує, що про розмір нарахованого та виплаченого грошового забезпечення за відповідний місяць особа дізнається першого числа місяця, який слідує за наступним місяцем.
Зважаючи на предмет спору, про порушення свого права позивачка мала дізнатися щонайменше у березні 2020 року, тобто задовго до звільнення.
Також відповідач зазначає, що матеріалами справи підтверджено, що позивачка проходила військову службу в штабі (управлінні) військової частини НОМЕР_1 поряд з місцем свого постійного проживання і відповідно до займаної нею посади бухгалтера мала прямий доступ до відомостей про нараховане їй грошове забезпечення.
З огляду на зазначене, відповідач просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій без змін.
Рух касаційної скарги
Ухвалою Верховного Суду від 05 грудня 2024 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Дяченка Олексія Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2024 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17 жовтня 2024 року.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21 квітня 2026 року (у зв`язку з настанням обставин, які унеможливлюють участь судді Мартинюк Н.М. у цій справі) для розгляду справи №400/6860/24 визначено колегію суддів у складі головуючого судді Мацедонської В.Е., суддів: Білак М.В., Смоковича М.І.
Ухвалою від 22 квітня 2026 закінчено підготовчі дії у справі та призначено касаційну скаргу до розгляду в порядку письмового провадження відповідно до статті 345 КАС України з 27 квітня 2026 року.
Оцінка Верховного Суду
Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить із такого.
Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перегляд судових рішень здійснюється в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевірка правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права - на підставі встановлених фактичних обставин справи (частина перша статті 341 КАС України).
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України).
На стадії касаційного провадження спірним у цій справі є виключно питання дотримання позивачкою строку звернення до суду з адміністративним позовом.
Так, процесуальна природа та призначення строків звернення до суду зумовлюють при вирішенні питання їх застосування до спірних правовідносин необхідність звертати увагу не лише на визначені в нормативних приписах відповідних статей загальні темпоральні характеристики умов реалізації права на судовий захист - строк звернення та момент обчислення його початку, але й природу спірних правовідносин щодо захисту прав, свобод та інтересів, у яких особа звертається до суду.
Визначення строку звернення до адміністративного суду в системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень в адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом установленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії в часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.
Надаючи оцінку доводам касаційної скарги щодо неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм права при вирішенні питання дотримання позивачкою строків звернення до суду із цим позовом, колегія суддів виходить із такого.
Положеннями статті 122 КАС України визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Відповідно до частини другої статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.
На стадії касаційного провадження спірним є питання дотримання позивачкою строку звернення до суду з цим позовом, предметом якого є порушення відповідачем законодавства про оплату праці та невиплата в повному обсязі належного грошового забезпечення, в тому числі, яке належало при звільненні, а саме:
- обчислення та виплата позивачці грошового забезпечення з 19 липня 2022 року по 31 грудня 2022 року, грошової допомоги на оздоровлення за 2022 рік, нарахованої та виплаченої у період з 19 липня 2022 року по 31 грудня 2022 року, без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01 січня 2022 року;
- перерахунок грошового забезпечення, а саме: посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, надбавки за особливості військової служби, щомісячної премії, інших надбавок та доплат позивачці з 19 липня 2022 року по 31 грудня 2022 року, грошової допомоги на оздоровлення за 2022 рік, нарахованої та виплаченої у період з 19 липня 2022 по 31 грудня 2022 року, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01 січня 2022 року, на відповідний тарифний коефіцієнт та проведення їх виплати з урахуванням виплачених сум;
- обчислення та виплата позивачці грошового забезпечення з 01 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року, грошової допомоги на оздоровлення за 2023 рік без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01 січня 2023 року;
- перерахунок грошового забезпечення, а саме: посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, надбавки за особливості військової служби, щомісячної премії, інших надбавок та доплат позивачці з 01 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року, грошової допомоги на оздоровлення за 2023 рік з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01 січня 2023 року, на відповідний тарифний коефіцієнт та проведення їх виплати з урахуванням виплачених сум;
- обчислення та виплата позивачці грошового забезпечення з 01 січня 2024 року по 28 лютого 2024 року без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» станом на 01 січня 2024 року;
- перерахунок грошового забезпечення, а саме: посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, надбавки за особливості військової служби, щомісячної премії, інших надбавок та доплат позивачці з 01 січня 2024 року по 28 лютого 2024 року з врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» станом на 01 січня 2024 року, на відповідний тарифний коефіцієнт та проведення їх виплати з урахуванням раніше виплачених сум.
Верховний Суд у постанові від 25 квітня 2023 року у справі №380/15245/22 сформував висновок щодо строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці військовослужбовців, відповідно до якого, вирішуючи питання про те, якою нормою закону слід керуватися при розгляді цієї справи, Суд, зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, наголошує, що положення статті 233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною п`ятою статті 122 КАС України.
Колегія суддів також не вбачає підстав для відступу від указаної правової позиції у межах цієї справи та надалі зауважує таке.
Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України від 01 липня 2022 року №2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Законом України від 01 липня 2022 року №2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:
«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».
У постанові Верховного Суду від 21 березня 2025 року № 460/21394/23 судова палата дійшла висновку, що, якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 233 КЗпП України, у редакції, що була чинною до 19 липня 2022 року, та були припинені на момент чинності дії статті 233 КЗпП України, в редакції Закону №2352-ІХ, то у такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19 липня 2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 233 КЗпП України (у попередній редакції); у період з 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми статті 233 КЗпП України (у редакції Закону №2352-ІХ).
Початок перебігу тримісячного строку для подання адміністративного позову (у частині вимог за період з 19 липня 2022 року) необхідно обчислювати з моменту, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум.
Повертаючись до обставин справи, що розглядається, Суд зауважує, що період з 19 липня 2022 року по 28 лютого 2024 року регулюється вже нині чинною редакцією статті 233 КЗпП України, яка передбачає тримісячний строк звернення до суду з дня одержання позивачкою письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені їй при звільненні.
Між тим, для правильного вирішення цього спору необхідно з`ясувати, а з якою ж подією слід пов`язувати початок перебігу строку звернення до суду з вимогами щодо перерахунку грошового забезпечення військовослужбовця та інших сум, за період з 19 липня 2022 року по 28 лютого 2024 року.
Суд звертає увагу, що позивачка просить здійснити нарахування та виплату сум, право на які вона набула під час проходження військової служби. При цьому, важливим є те, що позов про стягнення належного грошового забезпечення подано вже після звільнення позивачки з військової служби.
У Рішенні від 05 жовтня 2013 року №8-рп/2013 Конституційний Суд України, аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення‚ виходив з того, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.
Крім обов`язку оплатити результати праці робітника‚ існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя, у тому числі й у разі простою - зупинення роботи, що було викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (форс-мажор) тощо.
Конституційний Суд України зазначив, що праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому указані виплати‚ гарантовані державою‚ і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.
З урахуванням викладеного, Конституційний Суд України констатував, що під заробітною платою, що належить працівникові, або‚ за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу (у редакції, чинній до 19 липня 2022 року)‚ належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Чинна редакція частини другої статті 233 КЗпП України містить поняття «суми, що належать працівникові при звільненні».
З огляду на викладене, Суд дійшов висновку про те, що спірні правовідносини регулюються частиною другою статті 233 КЗпП України, якою визначено тримісячний строк (з дня одержання працівником письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні) звернення до суду у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні.
На переконання Суду, початок перебігу строку звернення до суду у цій справі, з урахуванням частини другої статті 233 КЗпП України (у чинній редакції), слід пов`язувати з моментом, коли позивачка набула достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених їй (у період з 19 липня 2022 року по 28 лютого 2024 року) сум. Таким моментом може бути день вручення розрахункового листа, довідки про нараховані та виплачені суми тощо (тобто письмового документа, у якому детально зазначено суми, нараховані та виплачені позивачці).
З огляду на обставини цієї справи, Суд зазначає, що оскільки позивачку було звільнено з військової служби 25 червня 2024 року, а до суду з позовом остання звернулась 18 липня 2024 року (тобто у місячний строк з моменту звільнення), то для правильного вирішення питання дотримання позивачкою строку звернення до суду з позовними вимогами за період з 19 липня 2022 року по 28 лютого 2024 року, слід з`ясувати наявність/відсутність у відповідача документального підтвердження ознайомлення позивачки до липня 2024 року (до моменту звернення до суду із цим позовом) з розміром та складовими нарахованого та виплаченого у спірному періоді грошового забезпечення, як-то докази направлення/видачі розрахункових листів, довідок про грошове забезпечення тощо.
За результатом установлення указаних обставин, стане можливим визначити день, коли позивачка дізналася про порушення її прав, свобод чи інтересів, а отже установити початок відліку тримісячного строку звернення до суду з цим позовом (у частині вимог за період з 19 липня 2022 року по 28 лютого 2024 року) та, за необхідності, з`ясувати наявність поважних причин пропуску такого строку.
Отже, висновки судів попередніх інстанцій про наявність підстав для повернення позову в частині позовних вимог щодо перерахунку грошового забезпечення та інших належних сум за період з 19 липня 2022 року по 28 лютого 2024 року є передчасними.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно із частиною першою статті 353 КАС України, підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.
Таким чином, зважаючи на приписи статті 353 КАС України, касаційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувані судові рішення - скасуванню із направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Судові витрати
З огляду на результат касаційного розгляду, суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Дяченка Олексія Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2024 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17 жовтня 2024 року скасувати, а справу направити до Миколаївського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач В. Е. Мацедонська
Судді М. В. Білак
М. І. Смокович