УХВАЛА

07 травня 2026 року 
м. Київ
cправа № 922/4294/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Кондратової І. Д. - головуючої, суддів - Вронської Г. О., Кролевець О. А.,
розглянув касаційну скаргу Приватного підприємства медична лабораторія "Аналітика"
на рішення Господарського суду Харківської області від 05.02.2026 
(суддя - Чистякова І. О.)
та постанову Східного апеляційного господарського суду від 20.04.2026
(головуючий - Россолов В. В., судді - Склярук О. І., Хачатрян В. С.)
у справі за позовом Приватного підприємства медична лабораторія "Аналітика" 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛІАСТ МЕД"
про стягнення 319 334,00 грн,
ВСТАНОВИВ:
1. Приватне підприємство медична лабораторія "Аналітика" (далі - позивач, скаржник) звернулось до Господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛІАСТ МЕД" (далі - відповідач) про стягнення основної заборгованості за договором № 16/11-2020 від 16.11.2020 у розмірі 319 334,00 грн.
2. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором про надання медичних послуг № 16/11-2020 від 16.11.2020 щодо оплати наданих послуг.
3. 05.02.2026 Господарський суд Харківської області ухвалив рішення про відмову в задоволенні позову повністю.
4. Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач неправильно обрав спосіб захисту, оскільки жодна норма цивільного законодавства не вимагає додаткового звернення кредитора до суду з позовом про стягнення заборгованості до звернення з заявою про включення кредиторських вимог. Суд вказав на те, що відповідач з 13.06.2022 перебуває у процедурі припинення, а тому кредиторські вимоги позивачем мають заявлятися до ліквідаційної комісії для включення їх до проміжного ліквідаційного балансу, а у разі відмови ліквідаційної комісії у задоволенні вимог кредитора або ухилення від їх розгляду кредитор має право протягом місяця з дати, коли він дізнався або мав дізнатися про таку відмову, звернутися до суду із позовом до ліквідаційної комісії (юридичної особи в особі ліквідаційної комісії), як зазначено у частині третій статті 112 Цивільного кодексу України, про включення кредиторських вимог до проміжного ліквідаційного балансу. Примусове стягнення спірної заборгованості з відповідача призведе до порушення порядку черговості задоволення вимог кредиторів, встановленої статті 112 Цивільного кодексу України, та порушення законодавчо встановленої процедури заявлення та задоволення таких кредиторських вимог у процедурі ліквідації.
5. 20.04.2026 Східний апеляційний господарський суд ухвалив постанову, якою рішення суду першої інстанції залишив без змін.
6.  Суд апеляційної інстанції виходив з того, що суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував фактичні обставини справи, надав належну правову оцінку доказам, правильно визначив характер спірних правовідносин та застосував норми матеріального і процесуального права, зокрема, вказав позивачу про неналежний спосіб захисту. Натомість суд зазначив, що висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 30.08.2024 у справі № 905/451/22, на які посилався скаржник, не підлягають застосуванню у цій справі, з огляду на відмінність правовідносин у справах, при цьому, до спірних правовідносин підлягає застосуванню практика Верховного Суду, викладена у пункті 42 постанови від 20.01.2020 у справі № 922/416/19, на яку, посилався суд першої інстанції. Щодо посилання скаржника на пункт 41 постанови Верховного Суду від 02.12.2025 у справі № 911/3597/23, апеляційний господарський суд зазначив, що у справі, яка переглядається, відсутні докази, які б підтверджували звернення позивача до ліквідаційної комісії ТОВ "ЛІАСТ МЕД" та отримання відмови у задоволенні кредиторських вимог, а тому посилання на вказану постанову не має визначального правового значення для вирішення цієї справи, оскільки доводи апелянта не спростовують правомірності висновків суду першої інстанції та не впливають на законність і обґрунтованість прийнятого рішення.
7. 05.05.2026 позивач звернувся до Верховного Суду через підсистему "Електронний суд" з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої та постанову суду апеляційної інстанцій й ухвалити нове рішення про задоволення позову повністю.
8. Верховний Суд вивчив касаційну скаргу та дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з таких мотивів.
9. Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
10. Відповідно до пункту 9 частини третьої статті 2 ГПК України, одним з основних засад (принципів) господарського судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження у визначених законом випадках.
11. Частина сьома статті 12 ГПК України визначає, що для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
12. Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" установлено прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 3 028,00 грн.
13. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 163 ГПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.
14. Предметом позову у цій справі є стягнення 319 334,00 грн, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (500 х 3 028,00 грн = 1 514 000, 00 грн).
15. Так, відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 цього Кодексу, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
16. За підпунктом "с" пункту 7 Рекомендації № R(95)5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо введення в дію й поліпшення функціонування систем і процедур оскарження в цивільних і торговельних справах, ухваленої на його 528-му засіданні 7 лютого 1995 року, скарги до суду третьої інстанції мають подавати щодо тих справ, третій судовий розгляд яких доцільний, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону; вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають загальне суспільне значення; від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування підстав, за яких розгляд її справи сприятиме досягненню таких цілей.
17. Позивач зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли помилкового висновку про відмову у задоволенні позову через неправильно обраний спосіб захисту із посиланням на висновки Верховного Суду, від яких цей Суд у подальшому відступив, тому скаржник вважає, що у цій справі наявне фундаментальне питання права, яке має значення для формування єдиної правозастосовчої практики (підпункт "а" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України), а саме чи підлягає задоволенню та чи є ефективним способом захисту позовна вимога про стягнення грошових коштів з боржника - юридичної особи, яка перебуває у стані припинення (добровільної ліквідації)? Скаржник не погоджується з відсутністю підстав для застосування до спірних правовідносин висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 30.08.2024 у справі № 905/451/22 та наявністю підстав для застосування висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 20.01.2020 у справі № 922/416/19.
18. Скаржник також зазначає, що суд апеляційної інстанції позбавив його можливості спростувати обставини, встановлені оскарженою постановою, при розгляді іншої справи (підпункт "б" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України).
19. Верховний суд вивчив доводи позивача щодо наявності підстав для оскарження судових рішень у справі за підпунктами "а" та "б" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України та вважає їх необґрунтованими з огляду на таке.
20. Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду у визначенні правового питання як такого, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, потрібно виходити з того, що таке правове питання має бути головним або основним питанням правозастосовчої практики на сучасному етапі її розвитку та становлення, воно повинно мати одночасно винятково актуальне значення для її формування. Такі ознаки визначаються предметом спору, значущістю для держави і суспільства у цілому правового питання, що постало перед практикою його застосування.
21. Фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що скаржник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка у випадку відкриття касаційного провадження Верховним Судом впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.
22. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що виключна правова проблема як така має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного показників.
23. Кількісний показник означає, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості справ, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.
24. З точки зору якісного критерію про виключність правової проблеми можуть свідчити такі обставини: з касаційної скарги вбачається, що суди допустили істотні порушення норм процесуального права, які унеможливили розгляд справи з дотриманням вимог справедливого судового розгляду; суди допустили явну й грубу помилку в застосуванні норм процесуального права, у тому числі свавільне розпорядження повноваженнями, й перегляд справи Великою Палатою Верховного Суду потрібен з метою унеможливлення її повторення у подальшій судовій діяльності; норми матеріального чи процесуального права були застосовані судами першої чи апеляційної інстанції таким чином, що постає питання щодо дотримання принципу пропорційності, тобто забезпечення належного балансу між приватними та публічними інтересами; наявні колізії в нормах матеріального права, що викликає необхідність у застосуванні аналогії закону чи права, або постає питання щодо дотримання принципу верховенства права.
25. У касаційній скарзі відсутні посилання на справи та їх кількісні показники, які б свідчили про те, що судами сформовано різну правову позицію щодо вирішення справ з аналогічними обставинами справи.
26. Наведені скаржником у касаційній скарзі доводи та аналіз оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення і її розгляд Верховним Судом є необхідним для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки фактично зводяться до незгоди із встановленими судами попередніх інстанцій обставинами справи та оцінкою доказів і не стосуються обґрунтування виключних випадків, визначених підпунктами "а" - "г" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, за наявності яких судове рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб може бути переглянуто у касаційному порядку.
27. Наявність у цьому випадку підстави допуску цієї справи до касаційного провадження, яка передбачена у підпункті "а" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України в межах перевірки матеріалів касаційної скарги не підтвердилась.
28. Верховний Суд також зауважує, що норма права про те, що особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи означає, що скаржник в касаційній скарзі має обґрунтувати зазначені обставини та додати докази на їх підтвердження.
29. Твердження скаржника, що він позбавлений можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи, натомість не зазначає у якій саме справі такі обставини потребують спростування.
30. Доводи заявника зводяться до висловлення незгоди з прийнятими судовими рішеннями, викладення власного бачення у питанні застосування правових норм, є проханням про повторний перегляд справи, переоцінку встановлених судами обставин та доказів, що виходить за межі повноважень Верховного Суду в силу статті 300 ГПК України, а тому не можуть бути підставою для відкриття касаційного провадження.
31. Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію "суду права", що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є "судом фактів".
32. Подана касаційна скарга фактично зводиться до спроби переконати суд у необхідності переглянути зміст рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, однак Верховний Суд не може ставити під сумнів законність рішення суду тільки через те, що таке рішення скаржник вважає незаконним.
33. Учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами "а", "б", "в", "г" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, аргументованих обґрунтувань, як від заінтересованих осіб, так і від суду, оскільки в іншому випадку принцип "правової визначеності" буде порушено.
34. Таким чином, подана касаційна скарга не містить обґрунтувань, які можуть бути визнані такими, що підпадають під пункт 2 частини третьої статті 287 ГПК України, і, які надають повноваження Верховному Суду переглянути, як "суду права", дану категорію справ.
35. Отже, Верховний Суд вважає, що скаржник не дотримав умови допуску справи до касаційного оскарження, у якій предметом позову є стягнення 319 334,00 грн, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
36. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 293 ГПК України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
37. Зважаючи на конкретні обставини цієї справи та відсутність обґрунтованих підстав, що підпадають під дію виключень з пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, суд касаційної інстанції дійшов висновку щодо відмови у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою позивача згідно з пунктом 1 частини першої статті 293 ГПК України, оскільки касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись нормами статті 234, пункту 2 частини третьої статті 287, пункту 1 частини першої статті 293 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі № 922/4294/25 за касаційною скаргою Приватного підприємства медична лабораторія "Аналітика" на рішення Господарського суду Харківської області від 05.02.2026 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 20.04.2026.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню.

Головуюча І. Кондратова

Судді Г. Вронська

О. Кролевець