ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 755/1124/25 Суддя першої інстанції: Гончарук В.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2026 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача - Файдюка В.В.,
суддів - Карпушової О.В., Мєзєнцева Є.І.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Національної поліції України про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, закриття справи про адміністративне правопорушення та стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:
У січні 2025 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до Національної поліції України (далі - відповідач, НП України), в якому просив:
- скасувати постанову серії ЕНА №3845712 від 12.01.2025 у справі про адміністративне правопорушення;
- закрити справу про адміністративне правопорушення;
- стягнути з НП України компенсацію моральної шкоди у розмірі 2 000 грн за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 20.10.2025 у задоволенні позову відмовлено.
При цьому суд першої інстанції виходив з того, що у спірних правовідносинах НП України не є належним відповідачем, позаяк таким є Департамент патрульної поліції, водночас правом на залучення його до участі у справі позивач не скористався, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції із залученням належного відповідача - Управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції Національної поліції України.
В обґрунтування своїх доводів зазначає, що судом неправильно застосовані норми ч. 3 ст. 48 КАС України та не враховано позицію Верховного Суду, за якою подання позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у позові якщо можлива його заміна, чого судом першої інстанції зроблено не було.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28.10.2025 відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та витребувано матеріали справи з суду першої інстанції, які надійшли 28.05.2026.
У відзиві на апеляційну скаргу НП України просить залишити її без задоволення.
Свою позицію обґрунтовує тим, що у спірних правовідносинах НП України не порушувала права та інтереси ОСОБА_1 , адже спірну постанову складено посадовою особою, яка перебуває у трудових відносинах з Департаментом патрульної поліції, який є належним відповідачем у справі. Крім того, наголошує, що за практикою Верховного Суду заявлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови в його задоволенні.
Щодо поданих сторонами відповіді на відзив на апеляційну скаргу та заперечення на відповідь на відзив на апеляційну скаргу колегія суддів зазначає, що заявами по суті у межах апеляційного провадження є апеляційна скарга та відзив на неї.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 03.06.2026 продовжено строк розгляду справи та призначено її до розгляду у порядку письмового провадження з 09.06.2026.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.
Як було встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, інспектором поліції 1 взводу 6 роти 2 батальйону полку 1 Управління патрульної поліції в місті Києві старшим лейтенантом поліції Кубраком Є.А. 12.01.2025 було складено постанову серії ЕНА №3845712 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі (а.с. 14; далі - спірна постанова), якою до ОСОБА_1 за порушення п. 17.1 Правил дорожнього руху застосовано передбачене ч. 3 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення стягнення у вигляді штрафу у розмірі 680,00 грн.
При цьому судом першої інстанції було встановлено, що підставою для прийняття спірної постанови стало те, що 12.01.2025 о 21:38 автомобіль MAZDA 6, реєстраційний номер НОМЕР_1 , яким керував позивач, здійснив зупинку (рух) на смузі для маршрутних транспортних засобів, позначеною дорожнім знаком 5.8, чим порушив п. 17.1 ПДР України - на дорозі із смугою для маршрутних транспортних засобів, позначеній дорожнім знаком 5.8 або 5.11 забороняються рух і зупинка інших транспортних засобів на цій смузі.
На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів, зокрема, ст. ст. 122, 222 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КпАП України), ст. ст. 1, 13 Закону України «Про Національну поліцію», а також Положення про Департамент патрульної поліції, затвердженого наказом Національної поліції України від 06.11.2015 №73 (далі - Положення №73), суд першої інстанції прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог з огляду на заявлення їх до неналежного відповідача.
З такими висновками суду першої інстанції не може не погодитися з огляду на таке.
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 213 КпАП України справи про адміністративні правопорушення розглядаються, зокрема, органами Національної поліції, органами державних інспекцій та іншими органами (посадовими особами), уповноваженими на те цим Кодексом.
За змістом статті 222 КпАП України органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення, зокрема, про порушення правил дорожнього руху (у тому числі передбачених частиною третьою статті 122).
Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.
Уповноваженими працівниками підрозділів Національної поліції штраф може стягуватися на місці вчинення адміністративного правопорушення незалежно від розміру виключно за допомогою безготівкових платіжних пристроїв.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що розгляд справи про адміністративне правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 122 КпАП України, належить до компетенції органів Національної поліції. Працівники органів поліції, які мають спеціальні звання поліції, мають накладати адміністративні стягнення та розглядають справи про адміністративні правопорушення від імені цих органів.
Отже, відповідні інспектори та управління не можуть виступати самостійним відповідачем у таких справах, оскільки належним відповідачем є саме той орган, на який, зокрема положеннями статті 222 КпАП України покладено функціональний обов`язок розглядати справи про адміністративні правопорушення, передбачені ч. 3 ст. 122 КпАП України - Департамент патрульної поліції.
Використання у зазначених вище нормах формулювань «від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення», «розгляд яких віднесено до відання органів, зазначених у ст. 222 - 244-20 КУпАП» вказує на те, що відповідачем у таких справах, які розглядаються судом в порядку, визначеному КАС України, є саме орган державної влади - суб`єкт владних повноважень, а не особа, яка перебуває з цим органом у трудових відносинах та від його імені здійснює розгляд справ про адміністративні правопорушення та накладає адміністративні стягнення.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13.04.2023 у справі №757/30991/18-а, від 17.09.2020 у справі №742/2298/17 та від 26.12.2019 у справі №724/716/16-а.
Відповідно до пунктів 1-4 Положення № 73 Департамент патрульної поліції (далі - Департамент, ДПП) є міжрегіональним територіальним органом Національної поліції України, який створюється, реорганізовується та ліквідовується Кабінетом Міністрів України за поданням Міністра внутрішніх справ України в установленому законом порядку.
Департамент патрульної поліції складається із структурних підрозділів апарату Департаменту патрульної поліції і територіальних (відокремлених) підрозділів Департаменту патрульної поліції (далі - підрозділи Департаменту патрульної поліції).
Департамент патрульної поліції організовує діяльність своїх підрозділів, здійснює контроль за їх діяльністю, надає їм організаційно-методичну і практичну допомогу та здійснює їх інформаційно-аналітичне, матеріально-технічне та фінансове забезпечення.
Департамент патрульної поліції є юридичною особою публічного права, має самостійний баланс, рахунки в органах Державної казначейської служби України та банківських установах, має печатки із зображенням Державного Герба України, інші печатки та штамп.
Згідно з пп. 7 п. 1 розд. ІІІ Положення №73 Департамент, відповідно до покладених на нього завдань, здійснює провадження в справах про адміністративні правопорушення, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції України.
Викладене свідчить, що у спірному випадку органом Національної поліції є Департамент патрульної поліції, від імені якого, зокрема, інспектор поліції 1 взводу 6 роти 2 батальйону полку 1 Управління патрульної поліції в місті Києві старший лейтенант поліції Кубрак Є.А., уповноважений накладати адміністративні стягнення та розглядати справи про адміністративні правопорушення.
Однак, Департамент патрульної поліції (код ЄДРПОУ 40108646) як суб`єкт владних повноважень до участі у розгляді цієї адміністративної справи у якості відповідача судом першої інстанції залучений не був, заміну неналежного відповідача судом не здійснено.
Таким чином, позивачем заявлено позов до неналежного - Національної поліції України (код ЄДРПОУ 40108578). У свою чергу, як вже було підкреслено вище, у цій справі належним відповідачем є Департамент патрульної поліції, тобто відповідний суб`єкт владних повноважень, від імені якого прийнята спірна постанова.
Згідно з ч. 3 ст. 48 КАС України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Суд має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі у ній співвідповідача.
За привалами ч. 7 ст. 48 КАС України заміна відповідача допускається до ухвалення рішення судом першої інстанції. 
Викладене, у свою чергу, свідчить, що заміна первинного позивача або відповідача належним позивачем або відповідачем належить до повноважень суду першої інстанції. Іншого процесуальним законодавством не передбачено. Відтак, суд апеляційної інстанції на стадії апеляційного перегляду оскаржуваного рішення, як було підкреслено вище, позбавлений можливості виправити наведену помилку.
Твердження апелянта про те, що суд першої інстанції був наділений повноваженнями в силу положень ч. 3 ст. 48 КАС України здійснити заміну первісного відповідача належним колегія суддів вважає обґрунтованим. Однак, колегія суддів зауважує, що вчинення такої процесуальної дії є правом, а не обов`язком суду. До того ж, як свідчать матеріали справи, залишаючи позовну заяву без руху, суд першої інстанції в ухвалі від 24.01.2025 звертав увагу позивача на необхідність правильного визначення відповідача у цій справі, адже першочергово позов було заявлено до інспекторів поліції Кубрака Є.А. та Крашенініна С.І.
З урахуванням наведеного, а також зважаючи на те, що на стадії апеляційного перегляду заміна відповідача процесуальним законом не передбачена, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог до НП України, на чому правильно наголосив суд першої інстанції. У розрізі встановлених обставин не підлягають задоволенню і позовні вимоги про стягнення з НП України моральної шкоди, позаяк матеріали справи свідчать, що позов заявлено до неналежного відповідача і позивачем не наведено обґрунтувань заподіяння йому моральної шкоди саме Національною поліцією України.
При цьому, судова колегія вважає за необхідне наголосити на тому, що відмова у задоволенні адміністративного позову, заявленого до неналежного відповідача, враховуючи неможливість його заміни на стадії перегляду судового рішення в апеляційному порядку, не позбавляє позивача права на повторне звернення до суду з тим самим позовом, проте, вже до належного відповідача.
Аналогічний за змістом правовий висновок міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 13.02.2019 у справі №336/2138/17 (2-а/336/223/2017), від 26.06.2019 у справі №303/3794/17, від 09.08.2019 у справі №821/2089/17, від 09.10.2019 у справі №456/2935/15-а, від 30.09.2019 року у справі №819/940/18 та від 31.10.2019 у справі №826/17241/16.
Щодо вимог апеляційної скарги про направлення справи до суду першої інстанції на новий розгляд колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 272 КАС України суд апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду справ, визначених статтями 273-277, 280-288, 289-4 цього Кодексу, не може повертати справу на новий розгляд.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду не спростовують.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів із висновками суду першої інстанції погодилась, оскільки вони знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду справи. Судом було правильно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, ухвалено законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу - залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 271, 272, 286, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, - 

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту ухвалення та оскарженню не підлягає відповідно до ч. 3 ст. 272 КАС України.

Суддя-доповідач В.В. Файдюк 

Судді О.В. Карпушова

Є.І. Мєзєнцев

Повне судове рішення складено 09 червня 2026 року.