ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2026 року
м. Київ

справа № 466/2002/23
провадження № 61-8130св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Сердюка В. В., Шиповича В. В.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , яка є правонаступником  ОСОБА_2 ;
відповідач -  ОСОБА_3 ;
треті особи: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Жовківського районного нотаріального округу Львівської області Кобзар Любов Вікторівна;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 , правонаступником якої є ОСОБА_1 , на рішення Шевченківського районного суду міста Львова від08 липня 2024 рокуу складі судді Баєвої О. І. та постанову Львівського апеляційного суду від 19 травня 2025 рокуу складі колегії суддів: Мікуш Ю. Р., Бойко С. М., Ніткевича А. В., а також касаційну скаргу представника  ОСОБА_4 - адвоката Туркас Оксани Іванівни на постанову Львівського апеляційного суду від 19 травня 2025 року

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, який уточнила в процесі розгляду справи, до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Жовківського районного нотаріального округу Львівської області Кобзар Л. В. (далі - приватний нотаріус Кобзар Л. В.), про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виключення запису про право власності, визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Позовна заяваОСОБА_2 мотивована тим, що її батьку ОСОБА_5 належав житловий будинок загальною площею 194,1 кв. м та господарські будівлі за адресою: АДРЕСА_1 .

17 липня 1986 року ОСОБА_5 подарував їй та ОСОБА_4 по 1/3 частині вказаного будинку із господарськими будівлями, а 03 лютого 2011 року - склав заповіт, яким заповів ОСОБА_3 1/3 частину зазначеного житлового будинку.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. Після його смерті відповідач отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/3 частину будинку загальною площею 352,4 кв. м.

Позивачка стверджувала, що загальна площа будинку збільшилася за рахунок добудови, яку проводила вона разом із своїм чоловіком. Окрім того, вважає, що вона фактично прийняла обов`язкову частку у спадщині як повнолітня непрацездатна дочка померлого, оскільки проживає та зареєстрована з 07 червня 1976 року у вказаному будинку, на момент смерті батька вона вже хворіла та має другу групу інвалідності з 09 грудня 2011 року. 

Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане ОСОБА_3 , підлягає скасуванню, оскільки його видано на підставі технічного паспорта від 22 листопада 2019 року та довідки Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», які містять неправдиві дані, зокрема щодо дати здійснених добудов до будинку, площі будинку, що суперечить інформації з технічного паспорта від 11 грудня 2018 року.

Враховуючи викладене, з урахуванням уточнених позовних вимог,  ОСОБА_2 просила:
- визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 28 лютого 2020 року ОСОБА_3 , зареєстроване приватним нотаріусом Кобзар Л. В. за № 270;
- виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно номер запису про право власності/довірчої власності: 35721499, зареєстрований 28 лютого 2020 року приватним нотаріусом Кобзар Л. В., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2042943646101, об`єкт нерухомого майна: житловий будинок, загальна площа 352,4 кв. м, житлова площа 182,7 кв. м, адреса: АДРЕСА_1 , який належить на праві приватної спільної часткової власності у розмірі 1/3 частки ОСОБА_3 ;
- визначити ОСОБА_2 додатковий строк 5 місяців з дня набрання судовим рішенням законної сили для подачі заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції 

Рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 08 липня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що  ОСОБА_2 протягом шести місяців з дня відкриття спадщини не звернулася із заявою про прийняття спадщини, а також на час відкриття спадщини вона не проживала постійно із спадкодавцем ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_2 , тому втратила своє право на обов`язкову частку у спадковому майні.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 в частині скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не надано жодних доказів, які б підтверджували виділення їй у фактичне користування конкретних приміщень чи збільшення її частки у спільній частковій власності, а також не доведено, що добудова проводилася виключно за її кошти та інші співвласники не брали участі у проведенні добудов. Більше того, з пояснень учасників справи вбачається, що ОСОБА_2 не працювала та не отримувала доходів.

ОСОБА_2 не оскаржувала дії Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки». Довідка від 22 листопада 2019 року № 2/14147, технічний паспорт від 22 листопада 2019 року, на підставі яких видано свідоцтво про право на спадщину, є чинними.

Наведені ОСОБА_2 аргументи не можуть свідчити про існування непереборних, істотних обставин, що унеможливлювали звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини до 07 квітня 2018 року, оскільки за довідкою МСЕК серія 10ААА №846730 від 09 грудня 2011 року інвалідність другої групи (загальне захворювання) встановлена ще у 2011 році, у висновку про умови праці вказано, що протипоказана робота з фізичними навантаженнями. Водночас, інвалідність не стала на перешкоді для звернення до суду з позовом. Крім того, не зважаючи на інвалідність, ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_5 активно вчиняла правочини щодо набуття, реєстрації та поділу нерухомого майна, зверталася в органи держгеокадастру та надавала свою згоду на розподіл земельної ділянки площею 0,8347 га, кадастровий номер 4622784100:01:002:0012, за адресою: АДРЕСА_2 , оформляла довіреність на ОСОБА_6 , була замовником технічної інвентаризації та виготовлення технічного паспорту на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що інвалідність ОСОБА_7 , її юридична необізнаність, проживання у спадковому майні після відкриття спадщини не можуть вважатися поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції 

Постановою Львівського апеляційного суду від 19 травня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 08 липня 2024 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , за участі третіх осіб: ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Кобзар Л. В., про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виключення запису про право власності, скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано незаконним і скасовано свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 28 лютого 2020 року № 270 на прізвище ОСОБА_3 , видане та зареєстроване приватним нотаріусом Кобзар Л. В. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції не врахував, що відповідно до статті 69 Закону України «Про нотаріат», підпункту 4.15 пункту 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних нотаріусами України від 22 лютого 2012 року № 282/20595 видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

В той же час, суд не звернув увагу на те, що за життя ОСОБА_5 звертався із заявою від 30 січня 1995 року на ім`я голови Шевченківської районної адміністрації Курило З. М., якою надав згоду ОСОБА_2 на добудову будинку по АДРЕСА_1 . Аналогічну заяву надавала інший співвласник будинку, третя особа ОСОБА_4 . 

Суд першої інстанції не взяв до уваги, що відповідачка ОСОБА_3 , не довівши узаконення самочинного будівництва, надала нотаріусу довідку Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» № 2/14147 від 22 листопада 2019 року та технічний паспорт від 22 листопада 2019 року, який складений на прізвище позивачки без її замовлення та обстеження будівель, отримала свідоцтво про право на спадщину із врахуванням самочинного будівництва. 

Добудова до будинку проводилася в період з 1994 року поетапно та не здана в експлуатацію. За рахунок самочинної добудови, яка проводилася за кошти позивачки ОСОБА_2 та її чоловіка, фактично збільшилася частка ОСОБА_2 у праві спільної часткової власності. Вказане підтверджується постановою від 02 лютого 1995 року № 3/14, відповідно до якої ОСОБА_8 був притягнутий до адміністративної відповідальності за статтею 97 Кодексу України про адміністративні правопорушення у вигляді штрафу за самовільну добудову трьох кімнат, кухні, коридору.

З долученого до справи висновку будівельно-технічного дослідження № 16-24Д від 24 січня 2025 року, проведеного судовим експертом Качайло Б. В., досліджено надані позивачкою ОСОБА_2 документи щодо добудови, співставлено із проведеною добудовою, розрахунками будівельних матеріалів, їх якості, кількості, технічними характеристиками та порівняно із даними технічного паспорта 2018 року та технічного паспорта 2019 року, добудову та матеріали із яких таку проведено, що відповідає доказам, які надані позивачкою ОСОБА_2 .

Незважаючи на те, що позивачкою ОСОБА_2 надано достатні, належні та допустимі докази про проведення нею добудови саме до її частини житлового будинку та збільшення її площі, однак будівництво є самочинним, не прийнятим в експлуатацію, на таке не видано правовстановлюючий документ, відтак нотаріус при видачі ОСОБА_3 свідоцтва про право на спадщину за заповітом ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , не вправі була приймати до уваги технічний паспорт та довідку від 22 листопада 2019 року № 2/14147, що суперечить чинному законодавству, а виходити із рішення № 199 від 24 квітня 1984 року Шевченківської районної Ради народних депутатів м. Львова, де у 1984-1985 роках за рахунок реконструкції житлового будинку побудови 1965 року, житлова площа збільшилася до 84,4 кв. м, загальна площа 194 кв. м. Зазначена площа будинку була актуальною як на день дарування, так і на день складення заповіту ОСОБА_5 та отримання свідоцтва про спадщину за заповітом ОСОБА_3 , де ідеальні 1/3 частки кожного з трьох співвласників відповідали 64,6 кв. м загальної площі.

Відтак, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28 лютого 2020 року № 270, видане ОСОБА_3 та зареєстроване приватним нотаріусом Кобзар Л. В. Визнання зазначеного свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним та його скасування є підставою для виключення запису про право власності ОСОБА_3 у Реєстрі речових прав та не потребує додаткової аргументації судом та припису для державного реєстратора.

Разом з цим, суд не вважав можливим визначати додатковий строк для прийняття спадщини позивачці ОСОБА_2 , оскільки у шестимісячний строк для прийняття спадщини вона не звернулася із заявою про прийняття спадщини, факт спільного проживання і фактичне прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 позивачкою не доведено. Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

24 червня 2025 року представник       ОСОБА_4 - адвокат Туркас О. І. подала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Львівського апеляційного суду від 19 травня 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

02 липня 2025 року ОСОБА_2 подала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 08 липня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 19 травня 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні її позовної вимоги про визначення додаткового строку для прийняття спадщини та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким задовольнити позов.

Касаційна скарга представника   ОСОБА_4 - адвоката Туркас О. І. подана на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389, пункту 4 частини третьої статті 411 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та обґрунтована тим, що апеляційний суд не врахував правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 756/1529/15-ц, у постановах Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11, від 11 листопада 2020 року у справі № 760/16979/15-у, від 25 листопада 2020 року у справі № 752/1839/19, від 13 січня 2021 року у справі № 264/949/19, від 07 липня 2021 року у справі № 509/4286/16-ц, від 07 грудня 2021 року у справі № 905/902/20, від 26 січня 2022 року у справі № 243/2499/20, від 21 серпня 2023 року у справі № 552/7368/21, від 24 липня 2024 року у справі № 646/857/18, від 04 листопада 2024 року у справі № 504/3606/14-ц, а також - встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Касаційна скарга  ОСОБА_2 подана на підставі пунктів 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України та обґрунтована тим, що суди не врахували правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16, від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18, від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18, від 04 березня 2020 року у справі № 133/1880/18, від 28 червня 2023 року у справі № 205/7626/21, від 17 серпня 2023 року у справі № 626/274/22, від 22 травня 2024 року у справі № 720/744/20, у постанові Верховного Суду України від 23 серпня 2017 року у справі № 6-1320цс17. При цьому відсутній висновок Верховного Суду, щодо застосування положень статей 1241, 1270, 1272 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) у подібних правовідносинах.

Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції 

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 липня 2025 року відкрито касаційне провадження в цій справі за касаційною скаргою представника   ОСОБА_4 - адвоката Туркас О. І. та витребувано матеріали справи із Шевченківського районного суду міста Львова.

08 серпня 2025 року справа № 466/2002/23 надійшла до Верховного Суду.

Також ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 серпня 2025 року відкрито касаційне провадження в цій справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 

19 вересня 2025 року засобами поштового зв`язку та 22 вересня 2025 року засобами електронної пошти адвокат Васів Ю. М. подав клопотання про зупинення провадження у справі № 466/2002/23 у зв`язку із смертю ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 .

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2025 року провадження у справі № 466/2002/23 зупинено до залучення правонаступників ОСОБА_2 .

У квітні 2026 рокуадвокат Васів Ю. М. як представник  ОСОБА_1 подав засобами електронної пошти до Верховного Суду заяву про залучення ОСОБА_1 до участі у справі правонаступником ОСОБА_2 , в якій також просив поновити провадження у справі № 466/2002/23 (провадження № 61-8130св25).

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 квітня 2026 року заяву адвоката Васіва Ю. М. задоволено. Поновлено провадження у справі № 466/2002/23 (провадження № 61-8130св25). Залучено ОСОБА_1 до участі у справі як правонаступника позивача ОСОБА_2 .

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 квітня 2026 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 

Аргументи учасників справи

Доводи осіб, які подали касаційні скарги

Касаційна скарга представника ОСОБА_4 - адвоката Туркас О. І. мотивована тим, що апеляційний суд прийняв на стадії апеляційного перегляду справи нові докази, які вплинули на вирішення справи. При цьому позивач не обґрунтувала неможливість їх подання у передбачений законом строк з причин, що не залежали від неї, а висновку будівельно-технічного дослідження № 16-24Д від 24 січня 2025 року взагалі не існувало на час ухвалення рішення судом першої інстанції. 

Скасувавши свідоцтво про право на спадщину, апеляційний суд неправомірно позбавив відповідачку ОСОБА_3 права власності на 1/3 частку будинку по АДРЕСА_1 , не зважаючи на те, що ОСОБА_3 прийняла спадщину та оформила спадкові права за заповітом після смерті свого діда ОСОБА_5 . Водночас, позивачка ОСОБА_2 не змогла довести порушення своїх прав у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину на ім`я ОСОБА_3 , не довела наявність інших встановлених Законом підстав для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину.

В позовній заяві ОСОБА_2 просила визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 28 лютого 2020 року ОСОБА_3 , зареєстроване приватним нотаріусом Кобзар Л. В. за № 270, однак апеляційний суд вийшов за межі позовних вимог та ухвалив судове рішення про визнання незаконним і скасування цього свідоцтва.

Касаційна скарга  ОСОБА_2 , правонаступником якої є  ОСОБА_1 , мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не дали належної оцінки її доводам та наявним в матеріалах справи доказам, якими підтверджується, що позивачка була позбавлена можливості подати заяву про прийняття спадщини після смерті її батька ОСОБА_5 , оскільки вона важко хворіла, з 2011 року має інвалідність другої групи, була позбавлена можливості фізично пересуватися.

Суд першої інстанції безпідставно послався на правочини, які вчиняла ОСОБА_2 в період із жовтня 2017 року по грудень 2019 року, не звернув увагу на те, що вона особисто їх не вчиняла, а її представництво здійснювала дочка ОСОБА_6 .

Тому суди дійшли помилкового висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги щодо визначення додаткового строку у 5 місяців з дня набрання судовим рішенням законної сили для подачі нею заяви до нотаріуса про прийняття спадщини після смерті її батька ОСОБА_5 .

Доводи осіб, які подали відзиви на касаційні скарги

У серпні 2025 року представник ОСОБА_4 - адвокат Туркас О. І. подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу  ОСОБА_2 , в якому просить залишити її без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення в частині відмови ОСОБА_2 у визначенні додаткового строку для прийняття спадщини є законними та обґрунтованими, ухваленим відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи.

У серпні 2025 року ОСОБА_3 також подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу  ОСОБА_2 , в якому зазначила, що позивачка не подала заяву про прийняття спадщини у передбачений законом строк, а звернулася із такою заявою з пропуском шестимісячного строку, після спливу 6 (шести) років.Наведені позивачкою аргументи не можуть свідчити про існування непереборних, істотних обставин, що унеможливлювали звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини до 07 квітня 2018 року, тому оскаржувані судові рішення в частині відмови у визначенні ОСОБА_2 додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 є законними та обґрунтованими, підстави для їх скасування відсутні. При цьому ОСОБА_3 просила задовольнити касаційну скаргу  ОСОБА_4 , скасувати постанову Львівського апеляційного суду від 19 травня 2025 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Житловий будинок на АДРЕСА_1 загальною площею 194,1 кв. м разом із господарськими будівлями та спорудами належав ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, виданого 24 лютого 1986 року Шевченківським райвиконкомом міста Львова та зареєстрованого у Львівському міжміському бюро технічної інвентаризації 25 лютого 1986 року за реєстраційним номером 7622 (т.1 а.с.42).

За договором дарування від 17 липня 1986 року ОСОБА_5 подарував ОСОБА_2 та ОСОБА_4 по 1/3 частині вищевказаного житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель (т.1 а.с.15-18).

Після реєстрації шлюбу 19 вересня 1986 року ОСОБА_2 змінила прізвище на ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, виданим 19 вересня 1986 року Палацом урочистих подій м. Львова, актовий запис № 3294 (т.1 а.с.14).

03 лютого 2011 року ОСОБА_5 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Львівської області Юзва Н. Б., зареєстрований в реєстрі за № 365, яким заповів ОСОБА_3 1/3 частину належного йому житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.123).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 10 жовтня 2017 року Зашківською сільською радою Жовківського району Львівської області (т.1 а.с.20).

ОСОБА_5 за життя був зареєстрований, проживав і помер за адресою: АДРЕСА_2 . Свідоцтво про смерть ОСОБА_5 видане Зашківською сільською радою Жовківського району Львівської області.

ОСОБА_2 на час смерті батька ОСОБА_5 була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_1 .

27 березня 2018 року ОСОБА_3 звернулася до приватного нотаріуса Кобзар Л. В. із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_5 (т.1 а.с.121).

28 лютого 2020 року приватним нотаріусом Кобзар Л. В. видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім`я ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с.139).

Спадщина, на яку видано свідоцтво складається із 1/3 ідеальної частки житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що в цілому складається із десяти кімнат житловою площею 182,7 кв. м, трьох кухонь, загальна площа 352,4 кв. м. При будинку є літня кухня літ. «Б-2» з прибудовою літ «Б-1».

На підставі вищевказаного свідоцтва за ОСОБА_3 було зареєстровано право спільної часткової власності на 1/3 частку житлового будинку загальною площею 352,4 кв. м, житловою площею 182,7 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта від 17 лютого 2023 року № 323256321 (т.1 а.с.139).

Відповідно до довідки Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 22 листопада 2019 року № 2/14147, технічного паспорта, виготовленого 19 грудня 2019 року Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» станом на 29 грудня 2012 року будинок за адресою: АДРЕСА_1 належав ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 по 1/3 частині та складався з десяти житлових кімнат, трьох кухонь загальною площею 352,4 кв. м, житловою площею 182,7 кв. м. Зміна житлової площі з 84,4 кв. м до 182,7 кв. м в результаті прибудови: літ. «А'-1», житлової прибудови «літ.А''-2», тамбурів: літ «а''-1», літ. «а-1» та мансарди «Мс», які здійснені до 1992 року і згідно Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженого наказом Держбуду України 10 липня 2001 року № 582/5773 (із змінами та доповненнями) не підлягають здачі в експлуатацію (т.1 а.с.31-39).

Свідоцтво про право на спадщину за заповітом видано приватним нотаріусом Кобзар Л. В. на підставі технічного паспорту від 22 листопада 2019 року та довідки Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», які не відповідають технічному паспорту та довідці від 11 грудня 2018 року, суперечать правовстановлюючому документу, яким є свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Судом першої інстанції у судовому засіданні допитані в якості свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .

Так, свідок ОСОБА_10 пояснила, що вона проживає за адресою: АДРЕСА_1 з 1982 року, всіх сторін по справі знає, вони є її сусідами. Їй відомо, що ОСОБА_2 хворіє та не виходить із будинку, з нею проживають дві доньки, чоловіка ОСОБА_13 вона давно не бачила. Лише раз була у них вдома, у 2023 році, коли ОСОБА_2 писала заяву нотаріусу. Також їй відомо, що ОСОБА_2 ніколи не працювала. У 1994 році в них на подвір`ї була будова, проте їй не відомо хто давав кошти на будівництво.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_11 пояснив, що він знайомий із ОСОБА_2 та її чоловіком, також знає її сестру. Бував в них вдома та бачив, що вони здійснювали добудову десь в середині 90х років. Він допомагав в підсобних роботах. Йому не відомо чи відповідач надавала кошти на будівництво. Чи працювала ОСОБА_2 він не знає, також не знає коли її чоловік виїхав за кордон.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_12 пояснила, що ОСОБА_2 є її матір, а ОСОБА_4 - тітка, ОСОБА_3 - двоюрідна сестра. В будинку вона проживає з народження. Її мама прикута до ліжка з 2015 року. Із тіткою та двоюрідною сестрою були нормальні відносини, поки не почався поділ майна. Ствердила, що саме її батьки здійснювали добудову будинку, дідусь проживав у селі та фінансово не допомагав. У ОСОБА_14 був хороший майновий стан, проте вони не допомагали у будівництві. Про смерть діда ОСОБА_5 знали всі, зокрема і її мама, на похороні також були всі. Після смерті діда документами займалася ОСОБА_3 .

Апеляційним судом також встановлено, що за життя ОСОБА_5 подавав заяву від 30 січня 1995 року на ім`я голови Шевченківської районної адміністрації Курило З. М., якою надав згоду ОСОБА_2 на добудову будинку по АДРЕСА_1 (т.1 а.с.41).

Аналогічну заяву надавала інший співвласник будинку, третя особа по справі, ОСОБА_4 (т.1 а.с.40).

Суд першої інстанції не взяв до уваги, що відповідачка ОСОБА_3 , не довівши узаконення самочинного будівництва, надала нотаріусу довідку Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» № 2/14147 від 22 листопада 2019 року та технічний паспорт від 22 листопада 2019 року, який виписаний на прізвище позивачки без її замовлення та обстеження будівель, отримала свідоцтво про право на спадщину із врахуванням самочинного будівництва.

Добудова до будинку проводилася в період з 1994 року поетапно та на даний час не здана в експлуатацію. За рахунок самочинної добудови, яка проводилася за кошти позивачки ОСОБА_2 та її чоловіка, фактично збільшилася частка ОСОБА_2 у праві спільної часткової власності. Про те, що саме позивачкою проводилася добудова до її частини житлового будинку свідчить також постанова від 02 лютого 1995 року № 3/14, відповідно до якої ОСОБА_8 був притягнутий до адміністративної відповідальності за статтею 97 Кодексу України про адміністративні правопорушення у вигляді штрафу за самовільну добудову трьох кімнат, кухні, коридору (т.2 а.с.6).

В матеріалах справи також наявні квитанція від 03 лютого 1995 року про оплату штрафу в сумі 600 000 за здійснену самовільну добудову, квитанція до прихідного касового ордера від 29 травня 1995 року № 380495/500, квитанція до прибуткового касового ордера від 15 березня 1994 року № 700 про купівлю будівельних матеріалів, квитанція до прибуткового касового ордера від 14 березня 1994 року № 107 про купівлю м/блоків МЗ 10, накладна від 18 квітня 1994 року № 251 про купівлю ОСОБА_8 шлакоблоків в кількості 15 кубометрів, квитанція серія ДМП 010929 від 26 січня 1995 року, виписана на ОСОБА_2 за інвентаризаційні роботи по АДРЕСА_1 , протокол № 1 від 01 червня 1995 року виміру опори заземлених пристроїв по АДРЕСА_1 , замовник ОСОБА_8 , протокол № 2 від 01 червня 1995 року виміру опору ізоляції електромережі та струмоприймальників АДРЕСА_1 , замовник ОСОБА_8 , акт обстеження електрообладнання житлового будинку від 01 червня 1995 року по АДРЕСА_1 в присутності ОСОБА_8 , дозвіл від 06 жовтня 1994 року на підключення потужності по АДРЕСА_1 , виданий ОСОБА_8 , заповіт ОСОБА_5 від 09 серпня 2005 року, договір № 10-09/371 від 17 вересня 2010 року купівлі-продажу вікон та дверей із ПВХ-профілів білого кольору ОСОБА_2 (т.2 а.с.4-28)

Суд першої інстанції долучив зазначені докази, оглядав їх, допитав свідків, надавав оцінку зібраним доказам, однак, ухвалюючи рішення вважав, що позивачкою не надано доказів про оплату та не доведено, що добудова проведена за її кошти. В той же час відповідачкою ОСОБА_3 не надано жодних доказів участі у самочинній добудові, однак суд визнав самочинну добудову спільною сумісною власністю, з чим колегія суддів апеляційного суду не погодилася.

Також апеляційний суд зазначив, що з долученого до справи висновку будівельно-технічного дослідження № 16-24Д від 24 січня 2025 року, проведеного судовим експертом Качайло Б. В., досліджено надані позивачкою ОСОБА_2 документи щодо добудови, співставлено із проведеною добудовою, розрахунками будівельних матеріалів, їх якості, кількості, технічними характеристиками та порівняно із даними технічного паспорта 2018 року та технічного паспорта 2019 року добудову та матеріали із яких таку проведено, що відповідає доказам, які надані позивачкою ОСОБА_2 .

2. Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пунктів 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 4 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо:

Касаційні скарги  ОСОБА_2 , правонаступником якої є  ОСОБА_1 , та представника ОСОБА_4 - адвоката Туркас О. І. не підлягають задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що рішення суду першої інстанції в незміненій після апеляційного перегляду частині та судове рішення апеляційного суду ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційних скарг цих висновків не спростовують.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Таким чином, підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту є порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права.

При вирішенні спору, суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).

Згідно з частинами першою, третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до частини першої статті 1269, частини першої статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (частина перша статті 1272 ЦК України).

У статті 1296 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Свідоцтво про право на спадщину - це документ, який посвідчує перехід права на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав.

Згідно зі статтею 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 (провадження № 61-9916сво21) зазначено, що заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину. Тобто, оспорювання свідоцтва про право на спадщину відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання свідоцтва). За своєю правовою природою вимога про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним є самостійним способом захисту прав та/інтересів, передбаченим статтею 1301 ЦК України, на який поширюється позовна давність.

У постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18), від 14 травня 2018 року у справі № 296/10637/15-ц (провадження № 61-2448св18) та від 23 вересня 2020 року у справі № 742/740/17 (провадження № 61-23св18) Верховний Суд виклав правові висновки, відповідно до яких свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, встановлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 04 листопада 2024 року у справі № 504/3606/14-ц (провадження № 61-6658сво23) зауважив, що недійсність свідоцтва обумовлена певними «вадами», які існували в момент його видачі (зокрема, особа, якій видане свідоцтво, не мала права на спадкування, нікчемність заповіту). Тобто підстава недійсності свідоцтва як документа має існувати в момент його видачі.

Відповідно до статті 69 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом перевіряє факт смерті спадкодавця, наявність заповіту, час і місце відкриття спадщини, склад спадкового майна. Нотаріус або посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, також перевіряє коло осіб, які мають право на обов`язкову частку в спадщині.

У главі 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок № 296/5) в редакції, чинній на час видачі відповідачці ОСОБА_3 свідоцтва про право на спадщину за заповітом, визначено порядок видачі свідоцтв про право на спадщину.

Так підпунктом 1.2 пункту 1 глави 10 розділу II Порядку № 296/5 передбачено, що при зверненні спадкоємця у зв`язку з відкриттям спадщини нотаріус з`ясовує відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна.

При видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти (підпункт 4.14 пункту 4 глави 10 розділу II Порядку № 296/5).

Відповідно до підпункту 4.15 пункту 4 глави 10 розділу II Порядку № 296/5 видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

У справі, яка переглядається, з обставин, встановлених судами попередніх інстанцій вбачається, що за життя ОСОБА_5 був власником житлового будинку на АДРЕСА_1 загальною площею 194,1 кв. м, а після відчуження ОСОБА_2 та ОСОБА_4 по 1/3 частині цього житлового будинку за договором дарування від 17 липня 1986 року, йому належала 1/3 частина вказаного будинку. 

Внаслідок здійснених у подальшому добудов площа вказаного будинку збільшилася та станом на 29 грудня 2012 року складала 352,4 кв. м. Однак, враховуючи, що вказані добудови є самочинним будівництвом, то нотаріусом було помилково встановлено об`єм спадкової маси, а саме включено площу самочинно побудованих будівель до свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_5 .

Таким чином, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про визнання незаконним і скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28 лютого 2020 року № 270, видане ОСОБА_3 та зареєстроване приватним нотаріусом Кобзар Л. В., оскільки самочинне будівництво не може входити до складу спадщини. Самочинно збудоване майно не підлягає легалізації через правову процедуру спадкування (подібні висновки висловлені Верховним Судом у постанові від 09 червня 2020 року у справі № 347/2273/17).

Враховуючи, що на підставі договору дарування від 17 липня 1986 року  ОСОБА_2 була власником 1/3 частини житлового будинку на АДРЕСА_1 , то відсутні підстави вважати, що оспорюваним свідоцтвом про право на спадщину за заповітом не порушуються її права.

Доводи касаційної скарги представника   ОСОБА_4 - адвоката Туркас О. І. про те, що апеляційний суд прийняв на стадії апеляційного перегляду справи нові докази, які вплинули на вирішення справи, а висновок будівельно-технічного дослідження № 16-24Д від 24 січня 2025 року є недопустимим доказом, оскільки його не існувало на час ухвалення рішення судом першої інстанції, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Отже, належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом.

Згідно зі статтею 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Розуміння допустимості доказів досягається крізь призму прав, що охороняються законом: допустимим є доказ, отриманий без порушення закону. Недопустимими, відповідно, є докази, отримані з порушенням закону. Недопустимими також є докази, одержані з неправдивих показань свідка, завідомо неправдивого висновку експерта, фальшивих документів або речових доказів, тобто з порушенням процесуального порядку формування засобів доказування. Допустимість доказів характеризується органічним зв`язком процесуальної форми засобів доказування та законністю отримання інформації про той чи інший факт, який має значення для справи. Тому одержання доказів з дотриманням порядку, встановленого законом, слід розуміти як відсутність при одержанні доказів порушення норм матеріального права та норм процесуального права, як одночасне дотримання передбачених законом особистих немайнових і майнових прав та процесуальної форми.

Встановити недопустимість конкретного доказу суд може лише після того, як дослідить його в судовому засіданні. Недопустимість доказу не є очевидною. Сторони вправі висловлювати суду свої міркування щодо допустимості чи недопустимості конкретного доказу. Якщо суд дійде висновку, що доказ є недопустимим, він не бере цей доказ до уваги, тобто не може обґрунтовувати ним своє рішення. Разом з тим суд повинен у мотивувальній частині рішення зазначити, чому саме він цей доказ відхиляє.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2019 року у справі № 727/6606/16, зазначено, що відповідно до статті 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. У висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом - також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків. Згідно з частиною другою статті 113 ЦПК України, якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам). Згідно зі статтею 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 лютого 2020 року у справі № 523/2420/16-ц, вказано, що згідно з частинами першою, п`ятою та шостою статті 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду. Можливість складання висновку за зверненням учасника справи передбачена з 15 грудня 2017 року - дати набрання чинності відповідними змінами до ЦПК України.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 березня 2021 року у справі № 523/7567/20 наведено правовий висновок про те, що судова експертиза - це експертиза проведена експертом (фахівцем) щодо дослідження процесів, явищ, предметів тощо, які є або будуть предметом судового розгляду, а не тільки експертиза, яка призначена судом.

Згідно з частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 110 ЦПК України передбачено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

У справі, яка переглядається, апеляційний дав оцінку висновку будівельно-технічного дослідження № 16-24Д від 24 січня 2025 року, в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, однак виходив з інших наданих стороною позивача та долучених судом першої інстанції до матеріалів справи доказів, якими підтверджується, що добудова до будинку на АДРЕСА_1 проводилася в період з 1994 року поетапно та на час розгляду справи не здана в експлуатацію. За рахунок самочинної добудови, яка проводилася за кошти позивачки ОСОБА_2 та її чоловіка, фактично збільшилася частка ОСОБА_2 у праві спільної часткової власності.

Тому доводи касаційної скарги представника   ОСОБА_4 - адвоката Туркас О. І. про те, що апеляційний суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі висновку будівельно-технічного дослідження № 16-24Д від 24 січня 2025 року, якого не існувало на час ухвалення рішення судом першої інстанції та який є недопустимим доказом, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення апеляційного суду.

Також Верховний Суд виходить з того, що  ОСОБА_3 не оскаржувала в касаційному порядку судових рішень в цій справі, тому посилання представника   ОСОБА_4 - адвоката Туркас О. І. в касаційній скарзі на те, що апеляційний суд неправомірно позбавив відповідачку ОСОБА_3 права власності на 1/3 частку будинку по АДРЕСА_1 , є необґрунтованим.

Відповідно до статей 1268-1270 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

При цьому прийняття спадщини з умовою чи із застереженням не допускається.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має особисто подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини. У разі відсутності такої згоди, за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (стаття 1272 ЦК України).

Відповідно до статей 1273-1275 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 названого Кодексу, подавши нотаріусу за місцем відкриття спадщини відповідну заяву.

Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною, проте вона може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.

Відповідно до статей 1296-1298 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину, яке видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Виходячи з вище викладеного, можливо зробити висновок, що прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом є правом спадкоємця й залежить виключно від його власного волі. Вчинення або не вчинення спадкоємцем дій, з якими законодавець пов`язує прийняття спадщини, має визначальне значення для висновку про дотримання тим процедури входження у спадкування і, кінцево, дає відповідь на питання про прийняття спадщини.

Так, для прийняття спадщини спадкоємцем, який на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, необхідно особисто подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Це є обов`язковим для обох названих видів спадкування.

Виникнення у нього права на спадкування за законом, залежить виключно від дій спадкоємців попередньої черги та, лише у разі відмови тих від спадщини, неприйняття ними спадщини або позбавлення права на спадщину, робить названу особу учасником спадкових правовідносин, які, як правило, базуються на родинних стосункам спадкодавця і спадкоємця.

При цьому такі дії теж повинні бути вчинені у встановлений законом для прийняття спадщини строк.

Пропуск такого строку позбавляє спадкодавця можливості прийняти спадщину через нотаріальну контору і потребує пред`явлення ним позову про визначення додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини.

Згідно з буквальним її сприйняттям, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв.

Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Спадкоємець прийняв спадщину, якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Спадкоємець за законом або за заповітом має право відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважається, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини.

Отже, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом є правом спадкоємця й залежить виключно від його власного волевиявлення.

Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину.

Судами попередніх інстанцій установлено, що позивачка у встановлений законом строк не зверталася до нотаріуса з відповідною заявою про прийняття спадщини після ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також на час відкриття спадщини не проживала постійно із спадкодавцем за адресою: АДРЕСА_2 , тому втратила своє право на обов`язкову частку у спадковому майні.

Статтею 1272 ЦК України встановлено, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 26 вересня 2012 року у справі № 6-85цс12 та від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15.

Отже, судом можуть бути визнані поважними причинами тільки ті, які свідчать, що у спадкоємця були реальні перешкоди для подання такої заяви.

У справі, яка переглядається Верховним Судом, суд першої інстанції, з яким в цій частині погодився суд апеляційної інстанції, надавши належну правову оцінку поданим сторонам доказам, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визначення їй додаткового строку 5 місяців з дня набрання судовим рішенням законної сили для подачі заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 , оскільки позивачка не надала належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтверджували існування поважних причин пропуску строку для прийняття спадщини. 

При цьому суди обґрунтовано виходили з того, що наведені позивачкою аргументи не можуть свідчити про існування непереборних, істотних обставин, що унеможливлювали звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, оскільки ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_5 вчиняла правочини щодо нерухомого майна, а саме житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , видала довіреність на ОСОБА_6 , була замовником технічної інвентаризації та виготовлення технічного паспорту на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції (у незміненій після апеляційного перегляду частині) та апеляційний суд правильно визначилися з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

З огляду на характер спірних правовідносин та встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, посилання представника    ОСОБА_4 - адвоката Туркас О. І. в касаційній скарзі на правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 756/1529/15-ц, у постановах Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11, від 11 листопада 2020 року у справі № 760/16979/15-у, від 25 листопада 2020 року у справі № 752/1839/19, від 13 січня 2021 року у справі № 264/949/19, від 07 липня 2021 року у справі № 509/4286/16-ц, від 07 грудня 2021 року у справі № 905/902/20, від 26 січня 2022 року у справі № 243/2499/20, від 21 серпня 2023 року у справі № 552/7368/21, від 24 липня 2024 року у справі № 646/857/18, від 04 листопада 2024 року у справі № 504/3606/14-ц, а посилання  ОСОБА_2 в касаційній скарзі на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16, від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18, від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18, від 04 березня 2020 року у справі № 133/1880/18, від 28 червня 2023 року у справі № 205/7626/21, від 17 серпня 2023 року у справі № 626/274/22, від 22 травня 2024 року у справі № 720/744/20, у постанові Верховного Суду України від 23 серпня 2017 року у справі № 6-1320цс17, є безпідставними, оскільки висновки судів першої та апеляційної інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у зазначених постановах, а відповідні аргументи касаційних скарг фактично зводяться до незгоди із встановленими обставинами справи та необхідності переоцінки доказів, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Зі змісту підстави оскарження судових рішень у справі, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору.

Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі вказаної норми, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.

Вказані правові висновки викладено в постанові Верховного Суду від 18 березня 2021 року у справі № 461/2321/20 (провадження № 61-16181св20).

У справі, яка переглядається, проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд дійшов висновку, що при вирішенні спору по суті судами були ухвалені судові рішення відповідно до встановлених ними обставин на підставі поданих сторонами доказів.

Тому заявлена в касаційній скарзі  ОСОБА_2 підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, є необґрунтованою.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявників та їх відображення у оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційних скаргах, не спростовують висновків судів.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційні скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції в незміненій після апеляційного перегляду частині та постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційних скарг висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги  ОСОБА_2 , правонаступником якої є  ОСОБА_1 , та представника ОСОБА_4 - адвоката Туркас Оксани Іванівни залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 08липня 2024 рокув незміненій після апеляційного перегляду частині та постанову Львівського апеляційного суду від 19 травня 2025 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Сердюк

В. В. Шипович