Великоолександрівський районний суд Херсонської області 

Справа № 650/1908/26
провадження № 1-кп/650/539/26
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2026 року Великоолександрівський районний суд Херсонської області в складі:
головуючого судді   ОСОБА_1 ,
за участю секретаря   ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Велика Олександрівка Херсонської області кримінальне провадження № 62025080200000336 за обвинуваченням:
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Випасне, Білгород-Дністровського району, Одеської області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , військовослужбовця військової служби за призовом під час мобілізації, на час вчинення кримінального правопорушення - оператора відділення протитанкових ракетних комплексів протитанкового взводу роти вогневої підтримки, військової частини НОМЕР_1 , у військовому звані «матрос», раніше судимого – вироком Білгород-Дністровського міськрайоного суду Одеської області від 21.02.2025 року за вчинення злочину передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України до 1 року обмеження волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням строком на 1 рік,
- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 407 ч. 5 КК України;

сторони кримінального провадження:
прокурор     ОСОБА_4 ,
обвинувачений    ОСОБА_3 ,
захисник обвинуваченого  ОСОБА_5 ,

у с т а н о в и в:

ОСОБА_3 будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, проходячи її на посаді оператора відділення протитанкових ракетних комплексів протитанкового взводу роти вогневої підтримки, військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «матрос», 15 січня 2025 року, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою тимчасово ухилитися від військової служби, з мотивів небажання виконувати обов`язки військової служби та брати участь в бойових діях, в порушення вимог ст. 65 Конституції України, ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. ст. 2, 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, в умовах воєнного стану, самовільно залишив місце дислокації військової частини НОМЕР_1 у АДРЕСА_2 , після чого проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи з виконанням обов`язків військової служби, про поважні причини відсутності на службі не повідомляв, та як наслідок ухилився від проходження військової служби до 20 січня 2025 року.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою провину визнав та пояснив, що проходив службу в населеному пункті Високе. Перебував на позиції 10 днів, коли повернулись з позиції йому надали 5 днів відпочинку. Він поїхав до м. Миколаєва, щоб одружитись, але спочатку треба було впорядкувати документи. Зателефонував до частини, щоб дали дозвіл поїхати додому, однак йому відмовили. Тому сам поїхав, а через 5 днів повернувся. Щиро розкаявся, просив суворо не карати. 
На підставі ч.3 ст. 349 КПК України, за згодою учасників процесу, судом визнано недоцільним дослідження доказів по справі, стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким з учасників процесу не оспорюються. При цьому з`ясовано, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позицій, а також роз`яснює, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
За таких обставин, суд вважає, що винність ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України доведена у повному обсязі.
На підставі викладеного, суд вважає за необхідне дії ОСОБА_3 кваліфікувати за ст. 407 ч. 5 КК України як самовільне залишення місця служби військовослужбовцем, тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.
Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватись вимог ст.65КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Положеннями ст.ст.50, 65 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Призначене покарання за своїм видом та розміром повинно бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
Визначені цією нормою Кодексу загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства. Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
Призначаючи покарання обвинуваченому, у відповідності зі ст. 65 КК України, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_3 , згідно ст. 66 КК України, суд приймає щире каяття.
Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_3 , згідно ст. 67 КК України, судом не встановлено.
Крім того, при призначенні покарання суд враховує, що обвинувачений раніше судимий, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, офіційно не одружений; на утриманні має неповнолітніх дітей, з врахування позиції прокурора, суд приходить до висновку про необхідність призначення покарання в межах санкції ст. 407 ч. 5 КК України.
Підстав для звільнення від відбування покарання з випробуванням, у відповідності до вимог ст. 75 КК України, або ж застосування ст. 69 КК України, чи норм ст. 69-1 КК України до обвинуваченого, суд не знаходить, у зв`язку з відсутністю передумов за яких дані правові норми мають змогу бути застосовані, та оскільки суд однозначно переконаний в тому, що відповідно до вимог ч. 2ст. 65 КК України, визначена даним вироком міра покарання, а саме у виді позбавлення волі є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів (кримінальних правопорушень).
Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину, так як категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину.
Суд вважає, що саме таке покарання відповідатиме загальним засадам призначення покарання, передбаченимст.65 КК України, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого, попередження вчинення ним нових злочинів, цілком відповідати тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі винного і є дотриманням судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановленихст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини.
Цивільний позов по справі не заявлено.
Речові докази відсутні.
Процесуальні витрати відсутні.
Запобіжний захід відносно обвинуваченого залишити до набрання вироком законної сили.
Керуючись ст.ст. 369, 370, 371, 373, 374 КПК України, суд

УХВАЛИВ: 

Визнати ОСОБА_3 винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ст. 407 ч. 5 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 6 (шість) років.
До набрання вироком законної сили залишити ОСОБА_3 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Початок строку відбування покарання ОСОБА_3 рахувати з моменту набрання вироком законної сили.
Відповідно до правил ч.5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_3 у строк покарання за даним вироком термін попереднього ув`язнення з 04 березня 2026 року (затримання особи в порядку ст. 208 КПК України) по день набрання вироком законної сили із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Вирок Білгород-Дністровського міськрайоного суду Одеської області від 21.02.2025 року за вчинення злочину передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, яким призначено покарання у виді 1 року обмеження волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням строком на 1 рік виконувати самостійно.
Вирок може бути оскаржено до Херсонського апеляційного суду через Великоолександрівський районний суд Херсонської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення (для обвинуваченого який утримується під вартою з моменту отримання копії вироку).

Суддя         ОСОБА_1