Номер провадження: 22-ц/813/1020/26 
Справа № 523/16031/25
Головуючий у першій інстанції Малиновський О. М.
Доповідач Лозко Ю. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.05.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого - Лозко Ю.П.,
суддів: Карташова О.Ю., Назарової М.В.,
за участю секретаря судового засідання – Шахової О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження
апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Пересипського районного суду м. Одеси від 11 вересня 2025 року 
у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про встановлення факту смерті,

встановив:
У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаною вище заявою про встановлення факту смерті його батька, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посилаючись на те, що останній помер на території рф, а саме у м. Краснодарі Красонадрського краю рф, де проходив лікування. Оскільки документи видані на території рф позбавляють заявника отримати належні документи на підтвердження смерті батька, тому для оформлення такого факту, він звернувся до суду.
В обґрунтування своєї заяви ОСОБА_1 вказує, що встановлення факту смерті необхідне заявнику для прийняття спадщини, після смерті свого батька.
Рішенням Пересипського районного суду м. Одеси від 11 вересня 2025 року відмовлено у задоволенні вказаної вище заяви.
В апеляційній скарзі заявник ОСОБА_1 посилаючись на обставини, якими обґрунтовано заяву про встановлення факту смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та вказуючи про неможливість отримання необхідних документів, на підтвердження факту смерті батька у рф, просить скасувати рішення Пересипського районного суду м. Одеси від 11 вересня 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити вимоги його заяви.
Учасники справи будучи належним повідомленими про дату, час, і місце розгляду справи у судове засідання не з`явились, що відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам оскаржуване рішення суду не відповідає.
Відмовляючи в задоволенні вимог заяви ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що заявником не доведено суду підстав його заяви, оскільки з наданих ним документів неможливо встановити, що громадянин України, стосовно якого ставиться питання про встановлення факту смерті, - ОСОБА_2 є той же самою особою зазначеною у копії медичного свідоцтва, виданої на території рф.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (пункт 5 частини другої статті 293 ЦПК України).
Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Можна зробити висновок, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:
- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;
- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;
- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);
- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним. При вирішенні питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність.
Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі N 320/948/18 (провадження N 14-567цс18).
Аналогічні висновки наведені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 січня 2024 року у справі N 643/1873/23, вказано, зокрема, що "у справі склалася така правова ситуація, за якої батьки дитини - громадяни України позбавлені юридичної можливості засвідчити в Україні факт народження дитини в позасудовий спосіб внаслідок обставин, що не залежали від них - окупації міста їх проживання (м. Вовчанська) та вимушених пологів у м. Білгороді рф, де видано свідоцтво про народження дитини російського зразка, що не визнається дійсним в Україні з наведених вище підстав. Особисті немайнові та майнові права малолітнього ОСОБА_4 перебувають у стані правової невизначеності, фактично дитина не має громадянства та позбавлена прав, які з цим пов`язані, а, отже, потребує гарантованого Конституцією України та міжнародними договорами державного захисту".
У постанові Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2024 року у справі N 367/3690/24, зазначено, що "звертаючись до суду із заявою про встановлення факту смерті, ОСОБА_1 вказував, що неможливість отримання свідоцтва про смерть батька, який помер на території країни агресора, позбавляє його можливості реалізувати право на прийняття спадщини, що залишилась на території України після смерті батька".
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частина перша та друга статті 2 ЦПК України).
Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо (частина перша статті 11 ЦПК України).
Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі N 638/2304/17 (провадження N 61-2417сво19).
Як убачається з матеріалів справи, на підтвердження наведених в заяві обставин та вимог, ОСОБА_1 надав суду у копіях, зокрема: свій паспорт громадянина України; своє свідоцтво про народження з якого убачається, що він є її сином ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; копію паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , «медицинское свидетельство про смерть серии 03 №200296963», відповідно до якого « ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 », помер « ІНФОРМАЦІЯ_4 в 23:00 часа в городе Краснодар, Краснодарский край, рф».
Крім того, заявником надано суду копію відмови відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Одеса) у проведенні державної реєстрації смерті від 26.07.2025 року за № 2388/6309/21.23-64, за результатами розгляду поданої нею заяви про реєстрацію смерті ОСОБА_1 
Разом з тим, як убачається з поданої заяви, ОСОБА_1 не має можливості надати у відповідні органи державної реєстрації актів цивільного стану України ані оригінал, ані засвідчену копію медичного свідоцтва про смерть.
Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
При наданні оцінки як доказам копії свідоцтва про смерть, довідці медичного характеру, потрібно враховувати, що хоча такі документи не є юридично дійсними, але вони можуть підтверджувати, що певна установа, яка не діє відповідно до українського законодавства, але "de facto" існує на території країни агресора і зафіксувала факт смерті громадянина. 
Водночас, суд першої інстанції помилково вважав, що з наданої заявником копії свідоцтва про смерть неможливо встановити, що таке було видано відносно громадянина України, стосовно якого ставиться питання про встановлення факту його смерті, а саме: - ОСОБА_2 , при цьому безпідставно виснував, що цього недостатньо для встановлення факту смерті особи.
Так, апеляційний суд зауважує, що у відповідній копії медичного свідоцтва про смерть вказані прізвище, ім`я та по-батькові особи, а також дата народження - якого « ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 », які збігаються з даними зазначеними у паспорті громадянина України серії НОМЕР_1 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Зважаючи на викладене апеляційний суд, не погоджуючись із протилежними висновками суду першої інстанції, та вважає, що заявником ОСОБА_1 надано суду докази на підтвердження існування факту за встановленням якого останній звернувся до суду із відповідною заявою.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа, встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або оголошення її померлою.
В Україні органами державної реєстрації актів цивільного стану смерть ОСОБА_2 не реєструвалась.
Отже з метою захисту прав ОСОБА_1 передбачених законом, зокрема можливості реалізувати право на прийняття спадщини, що залишилась на території України після смерті батька, заява останнього підлягає задоволенню, оскільки іншого порядку встановлення факту смерті особи громадянина України, який помер на території країни агресора, окрім судового, законом не встановлено.
При цьому колегія суддів зауважує про безпідставність посилань суду першої інстанції на визначені Пунктом 1 глави 5 розділу III Правил державної реєстрації актів громадянського стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України 18 жовтня 2000 року №52/5, підстави реєстрації факту смерті, оскільки такі визначають документи на підставі яких проводиться державна реєстрація факту смерті Органами державної реєстрації актів цивільного стану, які проводять державну реєстрацію, водночас, саме відсутність відповідних документів, неможливість їх отримання,у зв`язку зі смертю ОСОБА_2 на території країни агресора, стало підставою для звернення ОСОБА_1 до суду з цією заявою.
Крім того, колегія суддів вважає за потрібне зауважити, що відповідно до ч.1 ст. 294 ЦПК України суд зобов`язаний під час розгляду справ окремого провадження сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи.
Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно ст. 49 ЦК України щодо реєстрації актів цивільного стану зазначено, що реєстрації актів цивільного стану проводиться відповідно до закону.
Згідно ч.6 ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться за заявою родичів померлого, представників органу опіки та піклування, працівників житлово-експлуатаційних організацій, адміністрації закладу охорони здоров`я, де настала смерть, та інших осіб.
Вказане залишилось поза увагою суду першої інстанції, що призвело до ухвалення рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що у відповідності до вимог ст. 376 ЦПК України є підставою для його скасування та ухвалення нового судового рішення про задоволення заявлених ОСОБА_1 вимог.
Водночас суд зауважує, що згідно з частиною другою статті 319 ЦПК України, рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів.
Крім того, судам під час розгляду справ зазначеної категорії необхідно також брати до уваги практику Європейського суду з прав людини.
Зокрема, це стосується висновків ЄСПЛ, зроблених у справах проти Туреччини ("Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey"), а також Молдови та Росії ("Mozer v. the Republic of Moldova and Russia", "llascu and Others v. Moldova and Russia"), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії, ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди мас бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони.
Статтею 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
За правилами ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до статті 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.
Разом з тим, відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.
У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Kutic v. Croatia», заява №48778/99).
Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови для забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
Рішеннями Європейського суду з прав людини визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі Bellet v. France від 4 грудня 1995 року). Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (рішення у справах «Bellet v. France» та «Nunes Dias v. Portugal»).
Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення у справі «Perez de Rada Cavanilles v. Spain»).
Також Європейським судом з прав людини зазначено, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду скарг заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (рішення у справах «Zubac v. Croatia», «Beles and Others v. the Czech Republic», №47273/99, пп. 50-51 та 69, та «Walchli v. France», № 35787/03, п. 29).
При цьому Європейський суд з прав людини провів лінію між формалізмом та надмірним формалізмом. Так, формалізм є явищем позитивним та необхідним, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу. Надмірний же формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду. Формалізм не є надмірним, якщо сприяє правовій визначеності та належному здійсненню правосуддя.
Отже як зазначила Велика Палата Верховного Суду у своєму рішенні від 5 грудня 2018 року (справа №11-989заі18) згідно з практикою Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише і фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги - є порушенням права на справедливий судовий захист.
На дату смерті ОСОБА_2 був громадянином України, доказів про протилежне матеріали справи не містять, проте внаслідок збройної агресії російської федерації проти України, а також з урахуванням розриву дипломатичних відносин України з російською федерацією, його син ОСОБА_1 позбавлений можливості отримати оригінал медичного свідоцтва про смерть свого батька, оскільки такій знаходиться на території країни агресора, а отже позбавлений можливості зареєструвати відповідний факт в органі державної реєстрації актів цивільного стану України. 
За таких встановлених апеляційним судом обставин справи, висновок суду про відмову в задоволенні вимог заяви ОСОБА_1 з мотивів наведених в оскаржуваному рішенні є помилковим, до якого суд дійшов з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, що є підставою для його скасування та ухвалення у справі нового судового рішення про задоволення вимог ОСОБА_1 , крім того такі висновки суду є надмірним формалізмом у трактуванні процесуального законодавства, не відповідають загальним засадам цивільного провадження, що є неправомірним обмеженням права особи на справедливий суд, яке передбачено ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Водночас колегія суддів також зауважує, що вирішуючи цю справу суд без врахування обставин щодо воєнної агресії рф та смерті ОСОБА_2 на території країни агресора, підійшов до оцінки обставин справи занадто формально, фактично позбавивши заявника можливості захистити свої законні права та інтереси.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Пересипського районного суду м. Одеси від 11 вересня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про встановлення факту смерті задовольнити.
Встановити факт смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, місце народження: Верменія, м. Іджеван, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 у м. Краснодар, Красонадарського краю, російської федерації, у віці 75 років, причина смерті - набряк легені при хворобі серця. 
Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Головуючий          Ю.П. Лозко

Судді           О.Ю. Карташов

М.В. Назарова