ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2026 року
м. Київ

справа № 752/11982/15
провадження № 61-16543св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., 
Червинської М. Є.,

учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство «Сенс Банк»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
третя особа - ОСОБА_2 ,

позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ,
відповідач за зустрічним позовом - Акціонерне товариство «Сенс Банк»,
третя особа - ОСОБА_2 ,

позивач - Акціонерне товариство «Сенс Банк»,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
третя особа - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1  на постанову Київського апеляційного суду від 28 травня 2025 року у складі колегії суддів: Музичко С. Г., Болотова Є. В., Сушко Л. П.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - 
ПАТ «Альфа-Банк»), правонаступником якого є Акціонерне товариство «Сенс Банк» (далі - АТ «Сенс Банк»), звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 27 грудня 2007 року між сторонами укладено кредитний договір № 700002899, за умовами якого банк зобов`язався надати відповідачу кредит у сумі 35 353,54 дол. США, а відповідач зобов`язався 
в порядку та на умовах, визначених договором, повернути кредит, сплачувати відсотки, неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строк та на умовах, визначених договором і додатком № 1 до нього, яким є графік погашення заборгованості.

Позивач свої зобов`язання виконав, однак відповідач належним чином не виконав свої зобов`язання за кредитним договором, внаслідок чого станом на 25 червня 2015 року він має прострочену заборгованості в сумі 
22 473,03 дол. США - за тілом кредиту, 1 646,22 дол. США - за відсотками, що еквівалентно 510 797,96 грн.

Посилаючись на викладене, ПАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого 
є АТ «Сенс Банк», просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість у сумі 510 797,96 грн, а саме: 475 934,28 грн - заборгованість за кредитом; 34 863,68 грн - заборгованість за відсотками.

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Альфа-Банк» про визнання кредитного договору, договору про внесення змін і доповнень недійсними.

Зустрічний позов мотивований тим, що 23 січня 2009 року договір за ініціативою банку було змінено, а саме змінилась дата повернення кредиту. При внесенні змін і доповнень до договору банк порушив норми Закону України «Про захист прав споживачів, постанову Національного Банку України № 168 «Про затвердження правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» щодо надання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації з приводу валютних ризиків, щодо методики визначення валютного курсу, строків і комісій, пов`язаних 
з конвертацією валюти платежу, не надав інформації про умови кредитування. ОСОБА_1 зазначав, що в момент підписання кредитного договору він був уведений банком в оману щодо істотних умов договору. Договір порушує принцип рівності сторін.

У березні 2018 року ОСОБА_1 подав заяву, відповідно до якої уточнив підстави звернення до суду, зазначивши, що банк без повідомлення позичальника та поручителя з 01 вересня 2008 року змінив в односторонньому порядку проценту ставку, збільшивши її до 17 % річних; в графіку погашення кредиту до договору про внесення змін до кредитного договору від 23 січня 2009 року позивач не зазначив розміру відсоткової ставки, не надав інформації про реальну процентну ставку, чим увів в оману щодо істотних умов укладеного договору, хоча банку було відомо про зміну відсоткової ставки.

ОСОБА_1 просив визнати кредитний договір від 27 грудня 2007 року 
№ 700002899, договір про внесення змін і доповнень № 1 до кредитного договору, доповнення № 1 до кредитного договору недійсними.

У липні 2015 року ПАТ «Альфа-Банк» звернулося до суду з позовом до 
ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_2 є поручителем щодо виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором на підставі укладеного між сторонами договору поруки № 700002899-П. 

Оскільки позичальник належним чином не виконав свої зобов`язання, 
а поручитель за умовами договору поруки несе солідарну відповідальність 
з позичальником за зобов`язаннями щодо повернення кредиту, сплати відсотків, пені, ПАТ «Альфа-Банк» просило стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за кредитним договором від 27 грудня 2007 року 
№ 700002899 в розмірі 548 369,61 грн.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 04 листопада 2021 року у задоволенні позовних вимог АТ «Альфа-Банк», правонаступником якого 
є АТ «Сенс Банк», до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано недійсним договір від 23 січня 2009 року № 1 про внесення змін 
і доповнень до кредитного договору від 27 грудня 2007 року № 700002899, укладений між АТ «Альфа-Банк» і ОСОБА_1 .

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Відмовляючи в задоволенні первісного позову, суд першої інстанції виходив 
з того, що банк не дотримав умов пункту 6.4 договору поруки і без згоди поручителя змінив розмір процентної ставки за користування кредитом, чим збільшив обсяг відповідальності поручителя, тому така порука відповідно до частини першої статті 559 ЦК України є припиненою.

АТ «Альфа-Банк» не надало суду належних і достатніх доказів на підтвердження дотримання процедури повідомлення позичальника про зміну умов договору 
в частині збільшення процентної ставки в односторонньому порядку.

Після укладення договору в 2007 році позичальник його не оспорював, приступив до його виконання і виконував його умови, тобто погодився 
з його умовами. Враховуючи викладене, суд не встановив підстав для визнання кредитного договору і додатка № 1 до нього недійсними.

Суд встановив факт неповідомлення позичальника про істотні умови договору при внесенні змін і доповнень до кредитного договору, що свідчить про застосування обману з боку кредитодавця і є підставою для визнання таких змін недійсними.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 27 лютого 2024 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою АТ «Сенс Банк» на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 04 листопада 2021 року відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 21 травня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 04 листопада 2021 року 
в частині вирішення позовних вимог про визнання кредитного договору недійсним залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 21 серпня 2024 року касаційну скаргу 
АТ «Сенс Банк» задоволено.

Ухвалу Київського апеляційного суду від 27 лютого 2024 року скасовано, 
а справу направлено до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Постановою Київського апеляційного суду від 28 травня 2025 року апеляційну скаргу АТ «Сенс Банк» задоволено частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 04 листопада 2021 року 
в частині відмови в позові АТ «Сенс Банк» до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким позов задоволено частково.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь АТ «Сенс Банк» заборгованість за кредитним договором від 27 грудня 2007 року № 700002899 у розмірі 
15 526,59 дол. США, що еквівалентно 364 594,52 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що боржник належним чином не виконав своїх зобов`язань за кредитним договором, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню в судовому порядку 
у розмірі 15 526,59 дол. США, що еквівалентно 364 594, 52 грн, виходячи із річної процентної ставки за користування кредитом в розмірі 14,5 %, яка 
є документально підтвердженою.

Апеляційний суд вказав, що оскільки рішення суду переглядається в частині позовних вимог АТ «Сенс Банк» до ОСОБА_1 , то в іншій частині рішення суду апеляційний суд не переглядає.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

30 грудня 2025 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, з урахуванням уточненої редакції, просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 28 травня 2025 року і залишити в силі рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 04 листопада 2019 року.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що заявник не був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи. Вказує, що такий спосіб виклику і повідомлення учасників справи, як телефонограма, не передбачений законом та суперечить статті 128 ЦПК України. При цьому вказує, що телефонограму він не отримував. Крім того, вказує, що банк не довів наявності у нього заборгованості, доказів протилежного у матеріалах справи немає.

Доводи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 26 лютого 2026 року  ОСОБА_1 поновлено строк на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 
28 травня 2025 року. Відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Голосіївського районного суду м. Києва.

Зупинено виконання постанови Київського апеляційного суду від 28 травня 2025 року до закінчення його перегляду в касаційному порядку. 

30 квітня 2026 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО 

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню зтаких підстав.

Мотиви, якими керується Верховний Суд

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У частині другій статті 129 Конституції України регламентовано, що основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Вказане положення кореспондується з нормами частини другої статті 12 ЦПК України, відповідно до якої учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Статтею 43 ЦПК України передбачено, що особи, які беруть участь у справі, мають право, зокрема, брати участь у судових засіданнях, подавати свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, 
і заперечення проти клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи (частина перша статті 8 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 211 ЦПК України про місце, дату і час судового засідання учасників справи повідомляє суд.

Згідно з частинами другою, четвертою, п`ятою статті 128 ЦПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі 
в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Відповідно до частини шостої статті 128 ЦПК України судова повістка, 
а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів (частина третя статті 211 ЦПК України).

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, відповідно до частини першої статті 223 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи по суті, крім визначених цією статтею випадків. Зокрема, згідно пункту 5 частини другої цієї статті якщо суд визнає потрібним, аби сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення, суд відкладає розгляд справи.

Згідно з частиною п`ятою статті 223 ЦПК України повторна неявка в судове засідання без поважних причин або неповідомлення про причини неявки позивача, від якого надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, не перешкоджає вирішенню спору

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява N 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

У справі, яка переглядається, ухвалою Київського апеляційного суду від 
16 січня 2025 року підготовку справи до апеляційного розгляду закінчено. Призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 02 квітня 2025 року о 10:40 год (т. 5, а. с. 178).

Згідно з довідкою Київського апеляційного суду від 02 квітня 2025 року 
у зв`язку з перебуванням суддів у відпустці справу знято з розгляду. Також вказано наступну дату судового засідання - 28 травня 2025 року о 10:40 год 
(т. 5, а. с. 179).

Про те, що розгляд справи відкладено на 28 травня 2025 року, ОСОБА_1 повідомлено телефонограмою (т. 5, а. с. 182).

Згідно з довідкою Київського апеляційного суду від 28 травня 2025 року 
у судове засідання, призначене на 28 травня 2025 року, учасники справи не з`явилися (т. 5, а. с. 185).

28 травня 2025 року Київський апеляційний суд ухвалив оскаржувану постанову.

У постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2021 року у справі № 379/1296/18 (провадження № 61-10167св20) вказано, що «повідомлення учасників справи телефонограмою не відповідає встановленому порядку повідомлення про дату, час і місце розгляду справи». Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2020 року у справі № 263/3930/16-ц (провадження № 61-12562св19), від 22 квітня 2020 року у справі 
№ 522/19433/17 (провадження № 61-835св19), від 11 березня 2021 року 
у справі № 296/9824/19 (провадження № 61-13685св20), від 04 лютого 
2021 року у справі № 202/26139/13-ц (провадження № 61-22450св19) та від 
31 серпня 2020 року у справі № 463/8859/20 (провадження № 61-6211св22).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 522/18010/18 (провадження
№ 61-13667сво21) міститься правовий висновок про те, що «обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання
є реалізацією однієї із основних засад (принципів) цивільного судочинства - відкритості судового процесу. Невиконання (неналежне виконання) судом цього обов`язку призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства».

Таким чином, матеріали справі не містять доказів належного повідомлення ОСОБА_1 про судове засідання, призначене на 28 травня 2025 року.

Враховуючи викладене, справа в суді апеляційної інстанції була розглянута 
28 травня 2025 року за відсутності ОСОБА_1 , який не був належним чином повідомлений про час і місце слухання справи відповідно до статей 128-130 ЦПК України.

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки-повідомлення, є порушенням статті 6 Конвенції, а також порушенням статей 128, 130 ЦПК України.

Ухвалюючи оскаржувану постанову, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на зазначені норми закону та розглянув справу за відсутності сторони 
у справі, щодо якого відсутні докази належного повідомлення про дату, час 
і місце розгляду справи. 

Таким чином, суд апеляційної інстанції порушив право заявника знати про час і місце судових засідань, що є порушенням права на доступ до правосуддя та порушенням статті 6 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 03 жовтня 2017 року у справі «Віктор Назаренко проти України» та від 
27 червня 2017 року у справі «Лазаренко та інші проти України»).

Згідно з частиною четвертою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення за наявності підстав, які зумовлюють обов`язкове скасування судового рішення.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою.

Оскільки Верховний Суд дійшов висновку про наявність обов?язкових підстав для скасування постанови Київського апеляційного суду від 28 травня 
2024 року, інших аргументів касаційної скарги Верховний Суд не перевіряє.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 28 травня 2025 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З моменту ухвалення постанови судом касаційної інстанції скасована постанова Київського апеляційного суду від 28 травня 2025 рокувтрачає законну силу та подальшому виконанню не підлягає.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

І. А. Воробйова

М. Є. Червинська