ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

28 квітня 2026 року 	м.Суми	

Справа №592/2193/25 
Номер провадження 22-ц/816/1906/26

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),
суддів - Замченко А. О. , Черних О. М. 
сторони:
позивач – фізична особа-підприємець ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 та його представника – адвоката Хобти Юрія Михайловича на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 18 лютого 2026 року, ухваленого, складеного і проголошеного 18 лютого 2026 року в м. Суми в складі судді Клименко А.Я., -

в с т а н о в и в :

06 лютого 2025 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі – ФОП ОСОБА_1 ) звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення 4481,35 грн збитків в порядку регресу страхового відшкодування.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 10 серпня 2023 року в м. Суми по вул. В.Чорновола відбулася дорожньо-транспортна пригода за участі автомобіля Volkswagen, державний номер НОМЕР_1 , під керуванням відповідача та автомобіля Geely Emgrand, державний номер НОМЕР_2 . Між Приватним акціонерним товариством «СК «ВУСО» (далі – ПрАТ «СК «ВУСО») та відповідачем було укладено договір обов`язкового страхування від 26 грудня 2022 року, поліс АР/3040580. Вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля становить 8977,62 грн, на підставі страхового акту ПрАТ «СК «ВУСО» було здійснено розрахунок страхового відшкодування та здійснено виплату власниці автомобіля у розмірі 4481,35 грн. 15 квітням 2024 року між ПрАТ «СК «ВУСО» та позивачем укладено договір про відступлення прав вимоги, за умовами якого позивач набув право вимоги відшкодування в порядку регресу збитків, завданих первісному кредитору по договору страхування. Оскільки провадження у адміністративній справі № 592/2193/25 відносно відповідача закрите на підставі ст. 38 КУпАП у зв`язку із закінченням строку притягнення до адміністративної відповідальності, а не через відсутність складу адміністративного правопорушення, тому позивач вважає, що має право на стягнення завданого збитку в порядку регресу.
Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 18 лютого 2026 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі ФОП ОСОБА_1 та його представник – адвокат Хобта Ю.М. просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. Доводи скарги зводяться до неправильного застосування судом п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП України та помилкових висновків про відсутність вини відповідача у дорожньо-транспортній пригоді та завданих збитках.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить скаргу залишити без задоволення, а рішення суду – без змін. Зазначає, що суд у постанові про закриття справи про адміністративне правопорушення послався на викладені у протоколі про адміністративне правопорушення обставини, а сам протокол складений з порушеннями, оскільки до протоколу не додані докази вчинення правопорушення. Вина відповідача не встановлювалась, а тому законні підстави для відшкодування збитків відсутні.
На підставі ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Переглянувши справу за наявними в ній доказами, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 10 серпня 2023 року в м. Суми по вул. В.Чорновола сталась дорожньо-транспортна пригода за участі автомобіля Volkswagen, державний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля Geely Emgrand, державний номер НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_3 (а.с. 23, 30-32).
Між ПрАТ «СК «ВУСО» та ОСОБА_2 26 грудня 2022 року укладено договір обов`язкового страхування, поліс АР/3040580 (а.с. 35).
Для встановлення вартості відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу Geely Emgrand було здійснено його огляд та згідно з ремонтною калькуляцією від 21 серпня 2023 року вартість ремонту склала 8977,62 грн (а.с. 25-26).
На підставі страхового акту ПрАТ «СК «ВУСО» було здійснено розрахунок страхового відшкодування та здійснено виплату ОСОБА_3 в сумі 4481,35 грн (а.с. 27, 28).
15 квітня 2024 року між ПрАТ «СК «ВУСО» та ФОП ОСОБА_1 було укладено договір про відступлення права вимоги, за умовами якого позивач набув право вимоги за укладеними договорами обов`язкового страхування (а.с. 9-11), зокрема право вимоги до ОСОБА_2 на суму 4481,35 грн (зворот а.с. 12).
ФОП ОСОБА_1 направляв ОСОБА_2 повідомлення про відступлення права вимоги (а.с. 37) та вимогу про відшкодування збитків в порядку регресу (а.с. 36).
Постановою Ковпаківського районного суду м. Суми від 10 листопада 2023 року адміністративну справу № 592/12453/23 відносно ОСОБА_2 щодо вчинення правопорушення, передбаченого ст. 124, 122-4 КУпАП, закрито на підставі п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення (а.с. 73).
Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що постановою Ковпаківського районного суду м. Суми від 10 листопада 2023 року у адміністративній справі № 592/12453/23 вина ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення не встановлювалась, факт вини відповідача не доведений, а тому у задоволенні позову суд відмовив.
Колегія суддів не погоджується з висновками місцевого суду з наступних підстав.
Статтею 1 Закону України «Про страхування» передбачено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.
За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (ст. 979 ЦК України).
Відповідно до ст. 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).
Види обов`язкового страхування в Україні визначені у ст. 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
За ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування (постанова Верховного Суду від 27 березня 2019 року в справі № 754/1108/15-ц).
Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц.
Письмовими доказами у справі підтверджуються факти і обставини пошкодження автомобіля ОСОБА_4 автомобілем відповідача, розмір завданих збитків, виплачена сума страхового відшкодування власниці пошкодженого автомобіля, а також підтверджується набуте позивачем право регресної вимоги до відповідача на суму виплаченого страхового відшкодування у розмірі 4481,35 грн.
Відповідно до ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхувальник після виплати страхового відшкодування має право зворотної вимоги до страхувальника або водія ТЗ, який спричинив ДТП, якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди.
У зв`язку із залишенням ОСОБА_2 місця пригоди на нього складено протокол за ст. 122-4 КпАП України, дана обставина підтверджується матеріалами справи та не заперечується самим відповідачем, пояснення якого відображені в постанові суду від 10 листопада 2023 року (а.с. 34).
За ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.
У постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року в справі № 465/674/19 зазначено про те, що тлумачення ст. 1188 ЦК України свідчить про те, що її застосування можливе лише у випадку наявності вини особи у вчиненні правопорушення, адже у разі відсутності вини особи в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди провадження у справі підлягає припиненню на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП - через відсутність події і складу адміністративного правопорушення, відтак така обставина як закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених статтею 38 КУпАП, не є реабілітуючою обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди.
Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постановах: від 07 лютого 2018 року в справі № 910/18319/16; від 16 квітня 2019 року в справі № 927/623/18, від 04 березня 2020 року у справі № 641/2795/16-ц, від 07 лютого 2018 року у справі № 910/18319/16; від 16 квітня 2019 року у справі № 927/623/18, від 29 квітня 2020 року в справі № № 686/4557/18.
У постанові Верховного Суду від 04 березня 2020 року в справі № 641/2795/16-ц зазначено, що «не притягнення водіїв до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху не може бути підставою для звільнення володільця джерела підвищеної небезпеки від цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду, оскільки вину особи в дорожньо-транспортній пригоді може бути підтверджено чи спростовано іншими належними доказами, зокрема, висновком судової експертизи тощо».
Закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених ст. 38 КУпАП, не є реабілітуючою, тобто не є обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди (постанова Верховного Суду від 29 квітня 2020 року в справі № 686/4557/18).
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З огляду на презумпцію вини заподіювача шкоди, яка викладена у ч. 2 ст. 1166 ЦК України, особа звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду якщо доведе, що шкоди було завдано не з її вини.
Однак, відповідачем не було надано належних доказів щодо відсутності його вини у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди. Колегія суддів не має сумнівів у завданих збитках і їх розмірі внаслідок заподіяних пошкоджень автомобілем відповідача.
Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.
Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно з частинами 1, 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Частиною 2 ст. 22 ЦК України визначено, що збитками є витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).
Таким чином, суд першої інстанції належним чином не врахував усі фактичні обставини спірних правовідносин та дійшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні позову.
Виходячи з викладеного вище, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.
Частиною 13 ст. 141 ЦПК України визначено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки за наслідками апеляційного перегляду судового рішення позов задовольняється повністю, тому за рахунок відповідача позивачу підлягає компенсації 1211,20 грн сплаченого судового збору за подання позову та 1816,80 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.
Крім того, позивачу за рахунок відповідача підлягають компенсації витрати за надану адвокатом Хобтою Ю.М. в судах першої та апеляційної інстанціях правничу допомогу. Так, під час розгляду справи в суді першої інстанції правничу допомогу позивачу адвокат надавав на підставі договору від 25 травня 2024 року (а.с. 38-39), ордеру від 03 лютого 2025 року (а.с. 43), додаткової угоди від 15 січня 2025 року (а.с. 40), якою визначена сума гонорару у розмірі 16352 грн та яка була сплачена позивачем (а.с. 41). В апеляційному суді адвокат представляв інтереси позивача на підставі ордеру від 06 березня 2026 року (а.с. 102), додаткової угоди від 05 березня 2026 року, у якій узгоджено гонорар адвоката в сумі 6822,40 грн (а.с. 106) та який був сплачений позивачем (зворот а.с. 106). Вказані додаткові угоди є актами приймання-передачі правової допомоги, у них наведений перелік виконаних адвокатом робіт та наданих послуг, їх вартість.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, зокрема, враховує чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес (п. 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України).
Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4 ст. 137 ЦПК України).
З огляду на те, що адвокатом Хобтою Ю.М. в суді першої та апеляційної інстанції дійсно надавалась правнича допомога позивачу, позов та вимоги апеляційної скарги задовольняються, тому колегія суддів вважає, що співмірною із складністю вирішеного судом питання та виконаних адвокатом робіт буде компенсація за рахунок відповідача витрат позивача за надану йому правничу допомогу у розмірі 3000 грн в суді першої інстанції та 2000 грн в апеляційному суді.
Враховуючи те, що ця справа є справою незначної складності, а ціна позову не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому на підставі п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України постанова не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 та адвоката Хобти Юрія Михайловича задовольнити, а рішення Зарічного районного суду м. Суми від 18 лютого 2026 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.
Позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) 4481 грн 35 коп. збитків в порядку регресу страхового відшкодування.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 1211 грн 20 коп. судового збору за подання позову та 1816 грн 80 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 3000 грн витрат за надану правничу допомогу в суді першої інстанції та 2000 грн витрат за надану правничу допомогу в апеляційному суді.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає. 

Головуючий -  	В. І. Криворотенко	

Судді: А. О. Замченко 

О. М. Черних