П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 120/16659/25 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Комар П.А. 
Суддя-доповідач - Шидловський В.Б. 
13 травня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Шидловського В.Б. 
суддів: Капустинського М.М.  Сапальової Т.В. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 08 грудня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Уповноваженого із захисту питань державної мови Олени Івановської про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Уповноваженого із захисту питань державної мови Олени Івановської, в якому просив:
звільнити людину ОСОБА_2 від судових витрат, а саме від сплати судового збору за подання цього адміністративного позову з підстав відсутності будь-якого доходу або заробітку;
визнати незаконними дії та протиправною бездіяльність Уповноваженого із захисту державної мови Олени Івановської, що полягає у безпідставній відмові щодо захисту і відновлення порушених прав та інтересів людини Олександра Скакуна у відмові виконувати свої прямі обов`язки в рамках наданих повноважень, у нездійсненні належного контролю за виконанням вимог Українського правопису за вищевикладених фактичних обставин, у не складанні відповідних актів про результати здійснення контролю за виконанням вимог Українського правопису за формою, затвердженою Уповноваженим, у не складанні відповідних протоколів, у не притягненні слідчого судді юридичної особи з назвою Ямпільський районний суд Вінницької області Тетяну Гаврилюк та відповідальних осіб юридичної особи з назвою Центральна виборча комісія до юридичної відповідальності за умисне та усвідомлене порушення і невиконання вимог Українського правопису під час здійснення владних повноважень;
зобов`язати Уповноваженого із захисту державної мови Олену Івановську здійснити належний контроль за виконанням вимог Українського правопису за вищевикладених фактичних обставин, скласти відповідні акти про результати здійснення контролю за виконанням вимог Українського правопису за формою, затвердженою Уповноваженим, скласти відповідні протоколи та притягнути слідчого суддю юридичної особи з назвою Ямпільський районний суд Вінницької області Тетяну Гаврилюк та відповідальних осіб юридичної особи з назвою Центральна виборча комісія до юридичної відповідальності за умисне та усвідомлене порушення і невиконання вимог Українського правопису під час здійснення владних повноважень.
Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 08 грудня 2025 року відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Уповноваженого із захисту питань державної мови Олени Івановської про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.
Роз`яснено позивачу, що згідно із ч.5 ст.170 КАС України повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.
Не погоджуючись з даною ухвалою суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
30 січня 2026 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника відповідача, в якому останній вказав на безпідставність доводів апеляційної скарги, у зв`язку із чим просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.
09 лютого 2026 року до суду надійшла відповідь на відзив від позивача, в якій останній наполягав на тому, що звернувся до суду з адміністративним позовом до особи, яка діє від імені держави України, яка проявила протиправну бездіяльність, що вказує на помилковість доводів відповідача, викладених у відзиві.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Як встановлено судом першої інстанції, у скарзі від 17.10.2025 до Секретаріату Уповноваженого із захисту державної мови, а саме до Уповноваженої із захисту державної мови Олени Івановської позивач зазначив, що у запиті, котрий він здійснив до Центральної виборчої комісії від 23.09.2025, вимагав під час складання відповіді на такий, дотримуватися правил Українського правопису.
Так, у відповідь на запит 20.09.2025 член Центральної виборчої комісії С.Постівий, на думку позивача, умисно та усвідомлено прописав ім`я та прізвище позивача з порушенням Українського правопису, а саме прізвище позивача було прописано великими літерами.
Позивач повторно звернувся до Центральної виборчої комісії із запитом 06.10.2025 із вимогою дотримуватися вимог Українського правопису.
У відповідь на запит позивача, Центральною виборчої комісією за підписом заступника голови Центральної виборчої комісії С.Дубовика надано відповідь на такий запит. Однак, як зауважує позивач, його прізвище знову було прописано великими літерами.
Так, надалі позивач звернувся до відповідача зі скаргою 28.10.2025, про те, що слідча суддя Ямпільського районного суду Вінницької області Тетяна Гаврилюк винесла відповідну ухвалу, яку було надіслано на його поштову адресу із супровідним листом від 20.10.2025, в якому прізвище позивача прописано великими літерами.
Тож, у скарзі до відповідача, позивач наполягав на вимозі під час складання відповіді на його запит дотримуватися правил Українського правопису.
Так, позивач вимагав від відповідача здійснити контроль за застосуванням державної мови за вищевикладених обставин, скласти відповідні акти про результати здійснення контролю за застосуванням державної мови за формою, затвердженою Уповноваженим, в яких зазначити всю інформацію, визначену ч.4-5 ст.56 Закону України "Про забезпечення функціонування української мови як державної", скласти відповідні протоколи та притягнути слідчого суддю юридичної особи з назвою Ямпільський районний суд Вінницької області Тетяну Гаврилюк та відповідальних осіб юридичної особи з назвою Центральна виборча комісія до юридичної відповідальності за умисне та усвідомлене порушення і невиконання вимог Українського правопису під час здійснення владних повноважень.
Натомість, як зазначає позивач, відповідачем здійснено відмову від виконання своїх прямих обов`язків, не здійснено належного контролю за застосуванням державної мови, не складено відповідних актів, не притягнуто до відповідальності слідчу суддю та відповідальних осіб Центральної виборчої комісії.
Так, у своєму листі 05.11.2025, Уповноважений із захисту державної мови повідомила, що питання дотримання стандартів державної мови в супровідних листах не належить до повноважень Уповноваженого.
У повторній скарзі 11.11.2025 до Уповноваженого із захисту державної мови, позивач повторно вимагав розглянути його скарги.
Так, у відповідь на скарги, відповідач надала роз`яснення щодо мовної експертизи. Однак, так як порядок проведення такої експертизи не затверджений, Уповноваженому не дозволено в повному обсязі виконувати вимоги Закону в частині захисту державної мови як невіддільного елементу конституційного ладу, а саме захисту державної мови від публічного приниження чи навмисного спотворення державної мови в офіційних документах і текстах.
Однак, позивач посилаючись на вимоги Українського правопису все ж вважав, що Уповноважений із захисту державної мови допустила протиправність дій, так як безпідставно відмовилась захистити і відновити порушені права позивача, що слугувало підставою для звернення до суду. 
Приймаючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідач у межах спірних правовідносин не є суб`єктом владних повноважень в розумінні КАС України, а характер спірних правовідносин стосується захисту цивільного права ОСОБА_1 (щодо дотримання правопису), то цей спір повинен вирішуватися в порядку цивільного судочинства.
Колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до п.п.3, 5, 6 ч.1 ст.171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує чи відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу; чи позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними); чи немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.
Вирішуючи питання щодо можливості відкриття провадження за позовом ОСОБА_1 , та здійснюючи перевірку щодо підсудності цієї справи адміністративному суду, вважаю за необхідне зазначити наступне.
Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Європейським судом з прав людини у пункті 24 рішення від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначено, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункту 1 статті 6 Конвенції передбачає всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.
Отже, поняття суд, встановлений законом зводиться не лише до правової основи самого існування суду, але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.
Статтею 55 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Юрисдикцію та повноваження адміністративних судів, порядок здійснення судочинства в адміністративних судах визначає та встановлює Кодекс адміністративного судочинства України.
Згідно із ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно із п.1, 2 ч.1 ст.4 КАС України, адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.
Публічно-правовий спір - спір, зокрема, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
Згідно з правилами визначення юрисдикції адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ згідно положень статті 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій.
Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Так, визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Разом із тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.
У даному ж випадку, виходячи з мотивів наведених у позовній заяві та змісту прохальної частини позову слідує, що позивач звернувся до суду за захистом особистих немайнових прав, пов`язаних із забезпеченням дотримання правопису.
Таким чином, вказаний спір не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.
За таких обставин поданий для вирішення адміністративним судом спір не є публічно-правовим, що виключає можливість його вирішення адміністративним судом.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Відтак наявні підстави для відмови у відкритті провадження в адміністративній справі.
У разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи (частина 6 статті 170 КАС України).
За нормами статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Так, відповідно до статті 28 Конституції України проголошує, що кожна людина має право на повагу до своєї гідності, а також що ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому чи такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню.
Гідність має як суб`єктивний аспект (моральне ставлення людини до себе), так і об`єктивний (оцінка її суспільством, гарантія безумовної цінності особистості).
Отже, стаття 297 Цивільного кодексу України захищає гідність та честь фізичної особи, встановлюючи, що вони є недоторканними, і надає право звернутися до суду з позовом про їх захист.
Під поняттям "гідність особи" слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. Що стосується цивільно-правового регулювання та захисту, то вони можливі лише стосовно правовідносин, які виникають щодо об`єктивної сторони гідності особи, тобто суспільним або класовим відношенням до особистості, незалежно від самої людини.
Соціальна складова гідності особи включає у себе взаємодію з родиною, спільнотою, культурою, соціальні норми та оточення загалом.
Так, позивачем зауважено, що звернення до нього як до фізичної особи його фактично ображає та порушує вимоги Конституції України.
Разом із тим, позивачем самостійно зауважено, що такими діями, особи, котрі звертаються до нього як до юридичної особи, порушують вимоги статті 3 Конституції України, котра проголошує людину, її життя, здоров`я, честь, гідність, недоторканність і безпеку найвищою соціальною цінністю. Вона також зазначає, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Це означає, що держава зобов`язана захищати ці права, а діяльність усіх державних органів спрямована на їх забезпечення.
Відповідно до частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За правилами частини 1 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Отже, оскільки відповідач у межах спірних правовідносин не є суб`єктом владних повноважень в розумінні КАС України, а характер спірних правовідносин стосується захисту цивільного права ОСОБА_1 (щодо дотримання правопису), колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, що цей спір повинен вирішуватися в порядку цивільного судочинства.
Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують.
Таким чином, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у відкритті провадження у справі і підстави для її скасування, передбачені ст. 317, 320 КАС України, відсутні.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 08 грудня 2025 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України. 

Головуючий	 		Шидловський В.Б.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Капустинський М.М.    Сапальова Т.В.