ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

04 травня 2026 року 
м. Київ 

справа № 278/3252/22 
провадження № 61-11037св25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В., 

учасники справи: 
позивач - заступник керівника Житомирської окружної прокуратури в інтересах держави, 
відповідачі: Оліївська сільська рада Житомирського району Житомирської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 
третя особа - ОСОБА_3 , 

розглянув на стадії попереднього розгляду в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Черниш Олександр Миколайович, на постанову Житомирського апеляційного суду від 21 липня 2025 року у складі колегії суддів Павицької Т. М., Григорусь Н. Й., Шевчук А. М. у справі за позовом заступника керівника Житомирської окружної прокуратури в інтересах держави до Оліївської сільської ради Житомирського району Житомирської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання незаконним та скасування рішення, скасування державної реєстрації прав, витребування земельних ділянок, 

ВСТАНОВИВ: 

Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог 

У листопаді 2022 року заступник керівника Житомирської окружної прокуратури в інтересах держави звернувся до суду з позовом до Оліївської сільської ради Житомирського району Житомирської області (далі - Оліївська сільська рада), ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , у якому просив: 

- визнати незаконним та скасувати рішення Оліївської сільської ради від 23 вересня 2020 року № 1260 «Про розгляд та затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність» у частинні затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 площею 0,75 га в селі Оліївка із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства та передання у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки з кадастровим номером 1822085600:08:001:2647; 

- витребувати із володіння ОСОБА_2 на користь Оліївської сільської об`єднаної територіальної громади Житомирського району Житомирської області (далі - Оліївська ОТГ) земельну ділянку з кадастровим номером 1822085600:08:001:2801; 

- витребувати із володіння ОСОБА_2 на користь Оліївської ОТГ земельну ділянку з кадастровим номером 1822085600:08:001:2802; 

- скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером 1822085600:08:001:2801 (номер запису про право власності 43961774); 

- скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером 1822085600:08:001:2802 (номер запису про право власності 43959334). 

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що рішенням Оліївської сільської ради від 21 грудня 2018 року № 318, серед іншого, надано дозвіл ОСОБА_1 на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,75 га в селі Оліївка із земель запасу для ведення особистого селянського господарства. 

Рішенням Оліївської сільської ради від 23 вересня 2020 року № 1260 затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 площею 0,75 га в селі Оліївка з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства та передано зазначену земельну ділянку у приватну власність. Земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 1822085600:08:001:2647. 

Право власності на вказану земельну ділянку за ОСОБА_1 зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності 38511214. 

06 жовтня 2020 року ОСОБА_1 відчужила зазначену земельну ділянку ОСОБА_2 , який цього ж дня зареєстрував право приватної власності на неї (номер запису 38539029). 

09 вересня 2021 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі заяви ОСОБА_2 від 01 липня 2021 року внесено запис про поділ об`єкта нерухомого майна - земельної ділянки з кадастровим номером 1822085600:08:001:2647, у зв`язку з чим сформовано дві земельні ділянки, а саме: площею 0,6 га з кадастровим номером 1822085600:08:001:2801 та площею 0,15 га з кадастровим номером 1822085600:08:001:2802, право власності на які зареєстровано за ОСОБА_2 , що підтверджується записами про право власності № 43961774 та № 43959334 відповідно. 

Разом із тим позивач вважає, що рішення Оліївської сільської ради від 23 вересня 2020 року № 1260 є незаконним та підлягає скасуванню, а спірна земельна ділянка - поверненню до комунальної власності Оліївської ОТГ, оскільки її відведення ОСОБА_1 відбулося з порушенням вимог чинного земельного законодавства. 

Зокрема, на думку позивача, земельну ділянку передано у власність без погодження відповідного структурного підрозділу районної державної адміністрації у сфері містобудування та архітектури, що суперечить вимогам частини другої статті 186-1 Земельного кодексу України (далі - ЗК України). 

При цьому відділ регіонального розвитку, містобудування та архітектури Житомирської районної державної адміністрації відмовив у погодженні проєкту землеустрою щодо відведення зазначеної земельної ділянки у власність ОСОБА_1 у зв`язку з невідповідністю її цільового призначення вимогам містобудівної документації. 

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 

Житомирський районний суд Житомирської області ухвалою від 25 липня 2023 рокупровадження у справі в частині позовних вимог прокурора в інтересах держави до ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення, скасування державної реєстрації прав, витребування земельної ділянки закрив у зв`язку зі смертю фізичної особи, яка була однією із сторін у справі. 

Житомирський районний суд Житомирської області у складі судді ОСОБА_4 рішенням від 12 червня 2024 року у задоволенні позову відмовив. 

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні. Відповідність цільового призначення земельної ділянки містобудівній документації на місцевому рівні підлягає перевірці під час прийняття уповноваженим органом рішення про надання або відмову у наданні дозволу, зокрема на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність особи. Така оцінка здійснюється з урахуванням положень містобудівної документації на місцевому рівні, а саме генерального плану населеного пункту та детального плану території, якщо такий розроблено. 

При цьому прийняття рішень щодо розроблення та затвердження генеральних планів населених пунктів, а також планів зонування території в їх межах, зокрема в межах села Оліївка, відповідно до вимог чинного законодавства віднесено до виключної компетенції Оліївської сільської ради, на яку покладено повноваження щодо здійснення планування території на місцевому рівні. 

Отже, приймаючи спірне рішення від 23 вересня 2020 року № 1260 «Про розгляд та затвердження проєктів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність», у частині затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 площею 0,75 га в селі Оліївка з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства та передання у приватну власність зазначеної земельної ділянки з кадастровим номером 1822085600:08:001:2647, Оліївська сільська рада діяла як розпорядник земель комунальної власності Оліївської ОТГ, реалізуючи надані їй законом повноваження та в межах своєї компетенції. 

З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов висновку, що прокурор не довів, у чому саме полягає порушення інтересів Оліївської сільської ради внаслідок прийняття зазначеного рішення. 

Крім того, суд зазначив, що висновок експерта від 19 жовтня 2023 року № 1271/23-25, складений за результатами проведення судової експертизи з питань землеустрою у кримінальному провадженні № 12019060170000379, отримано поза межами розгляду цієї цивільної справи, у зв`язку з чим він не відповідає вимогам частини п`ятої статті 106 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). 

З огляду на приписи статей 102 та 106 ЦПК України, зазначений висновок не може бути покладений судом в основу рішення як належний та допустимий доказ, оскільки поставлене перед експертом питання не стосувалося безпосереднього дослідження обставин, що входять до предмета доказування у цій справі, та не вимагало встановлення фактів, з`ясування яких потребує застосування спеціальних знань. 

Житомирський апеляційний суд постановою від 21 липня 2025 року апеляційну скаргу заступника керівника Житомирської обласної прокуратури задовольнив частково. 

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 12 червня 2024 року скасував і ухвалив нове судове рішення про часткове задоволення позову. 

Витребував із володіння ОСОБА_2 на користь Оліївської ОТГ земельну ділянку площею 0,6 га, кадастровий номер 1822085600:08:001:2801, та земельну ділянку площею 0,15 га, кадастровий номер 1822085600:08:001:2802. 

У задоволенні решти позовних вимог відмовив. 

Вирішив питання про розподіл судових витрат. 

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що рішенням Житомирської міської ради від 30 листопада 2016 року № 454 затверджено Генеральний план міста Житомира, відповідно до якого до меж міста включено частину території Житомирського району, зокрема частково землі Оліївської сільської ради загальною площею 170,0 га, у тому числі 133,0 га житлової забудови (з них 44 га існуючої житлової забудови) та 37,0 га інших земель. 

Згідно зі схемою зонування території міста Житомира спірні земельні ділянки розташовані у зоні Ж-4 - зоні мішаної багатоповерхової житлової та громадської забудови. 

Відповідно до висновку експерта № 1271/23-25, складеного за результатами проведення судової експертизи з питань землеустрою у кримінальному провадженні № 12019060170000379, проєкт землеустрою щодо відведення ОСОБА_1 земельної ділянки із земель Оліївської сільської ради для ведення особистого селянського господарства (код А01.03), загальною площею 0,7500 га, за складом, змістом та правилами оформлення не відповідає вимогам законодавства, чинного станом на 25 лютого 2019 року, оскільки чинною містобудівною документацією не передбачено використання цієї території для ведення особистого селянського господарства. 

З огляду на це Оліївська сільська рада як орган місцевого самоврядування, який передає землі комунальної власності (землі запасу) у приватну власність, у разі встановлення невідповідності місця розташування земельної ділянки вимогам законів, генерального плану населеного пункту та іншої містобудівної документації, повинна була відмовити у наданні дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення такої земельної ділянки. 

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що чинною містобудівною документацією не передбачено використання спірної земельної ділянки, переданої у власність ОСОБА_1 , для ведення особистого селянського господарства. 

Отже, на момент передання у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,75 га в селі Оліївка вона відповідно до рішення Житомирської міської ради від 04 квітня 2017 року № 579 належала до території мішаної багатоповерхової житлової та громадської забудови. 

Установивши, що зміна цільового призначення земельної ділянки у встановленому законом порядку не проводилася, апеляційний суд дійшов висновку про незаконність рішення Оліївської сільської ради від 23 вересня 2020 року № 1260 у частині затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 площею 0,75 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. 

Разом із тим, заявлені прокурором вимоги про визнання незаконним і скасування рішення органу місцевого самоврядування та скасування державної реєстрації права власності не є належним способом захисту, оскільки ефективним способом захисту у таких правовідносинах є витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов). 

У справі встановлено, що відповідач ОСОБА_2 набув спірну земельну ділянку на підставі відплатного договору купівлі-продажу від 06 жовтня 2020 року. 

Разом із тим суд апеляційної інстанції зазначив, що ОСОБА_1 відчужила земельну ділянку фактично через чотири дні після набуття права власності, що свідчить про відсутність наміру використовувати її за цільовим призначенням, для якого вона була передана у власність. 

За таких обставин ОСОБА_2 , проявивши хоча б мінімальну обачність під час укладення договору купівлі-продажу, міг установити наявність відповідних обставин. 

При цьому, правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять суспільний (публічний) інтерес, а незаконність рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з такої власності, суперечить цьому інтересу. 

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що у спірних правовідносинах публічний інтерес у контролі за використанням земель за їх цільовим призначенням житлової та громадської забудови переважає приватний інтерес відповідача у збереженні права власності на спірні земельні ділянки, а їх витребування не порушує принципу пропорційності втручання у право мирного володіння майном. 

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 

У серпні 2025 року  ОСОБА_2 через представника ОСОБА_5 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Житомирського апеляційного суду від 21 липня 2025 року, рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 12 червня 2024 року залишити в силі. 

На обґрунтування підстав касаційного оскарження судового рішення, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, заявник зазначив, що суд апеляційної інстанції не врахував правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 27 вересня 2017 року у справі № 391/1055/14, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16, від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17, від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19, від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 та у постановах Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі № 686/23256/16, від 11 грудня 2019 року у справі № 906/837/18, від 21 травня 2020 року у справі № 809/201/18, від 22 січня 2021 року у справі № 922/623/20 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, апеляційний суд не дослідив зібрані у справі докази та встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389, пункти 1, 4 частини третьої статті 411 ЦПК України). 

Касаційну скаргу ОСОБА_2 мотивував тим, що в оскаржуваній постанові суд апеляційної інстанції зазначив про відсутність відзиву на апеляційну скаргу, тоді як такі відомості не відповідають матеріалам справи. 

За твердженням заявника, суд апеляційної інстанції не надав жодної оцінки усним запереченням на апеляційну скаргу, які були висловлені представником відповідача під час розгляду справи, а також не дослідив і не оцінив докази, що містяться в матеріалах справи та на які сторона відповідача посилалася на обґрунтування своїх заперечень проти доводів апеляційної скарги. 

Крім того, суд апеляційної інстанції безпідставно поклав в основу рішення висновок експерта від 19 жовтня 2023 року № 1271/23-25 за результатами проведення судової експертизи з питань землеустрою у кримінальному провадженні № 12019060170000379, оскільки такий висновок було складено поза межами розгляду цієї цивільної справи та з порушенням вимог частини п`ятої статті 106 ЦПК України. 

У зв`язку з цим, на переконання заявника, зазначений висновок не може вважатися допустимим доказом у розумінні частини другої статті 78 ЦПК України, а також не може бути використаний судом як достовірний доказ відповідно до вимог статті 79 ЦПК України. 

Заявник також зазначає, що суд апеляційної інстанції не врахував наявну в матеріалах справи довідку державної статистичної звітності про наявність земель та їх розподіл за власниками, землекористувачами та угіддями від 25 лютого 2019 року, яка міститься у складі проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 , з якої вбачається, що на момент її відведення спірна земельна ділянка належала до категорії земель сільськогосподарського призначення, зокрема до ріллі площею 0,7500 га. 

На думку заявника, погодження з виконавчим органом міської ради у сфері містобудування та архітектури є обов`язковим лише у випадку, якщо на земельній ділянці розташовано об`єкт будівництва або планується розміщення такого об`єкта. 

Водночас станом на дату прийняття рішення Оліївської сільської ради від 23 вересня 2020 року № 1260 земельна ділянка, яка передавалася у власність ОСОБА_1 , відповідно до кадастрово-облікових документів належала до категорії земель сільськогосподарського призначення з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства (код 01.03) відповідно до Класифікації видів цільового призначення земель, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року № 1051. 

З огляду на це, на переконання заявника, погодження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,7500 га, кадастровий номер 1822085600:08:001:2647, з відділом містобудування та архітектури Житомирської районної державної адміністрації не було обов`язковим. 

Заявник також зазначає, що проєкт землеустрою щодо встановлення (зміни) меж адміністративно-територіальної одиниці підлягає погодженню відповідними органами місцевого самоврядування та органами державної влади лише у разі розширення меж населеного пункту за рахунок територій, які не входять до складу відповідного району. 

Водночас, як зазначає заявник, жодних погоджень щодо зміни меж населеного пункту Оліївська сільська рада для Житомирської міської ради не надавала. 

Крім того, відповідно до пункту 29 частини першої статті 85 Конституції України, рішення про встановлення та зміну меж міст і районів приймається Верховною Радою України за поданням Кабінету Міністрів України. Відсутність такого рішення, на думку заявника, свідчить про те, що будь-які посилання на містобудівну документацію іншої територіальної громади не можуть бути підставою для висновку про незаконність рішення Оліївської сільської ради, прийнятого в межах її повноважень. 

Крім того, як убачається з відповіді Оліївської сільської ради від 25 січня 2024 року № 115/02-3/24, Житомирська міська рада розробила Генеральний план міста Житомира без попереднього погодження з Оліївською сільською радою та включила до його меж частину території цієї ради, що суперечить вимогам частини сьомої статті 17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». 

При цьому Оліївська сільська рада не надавала згоди на включення до меж міста Житомира частини території громади, на якій розташована спірна земельна ділянка. 

Крім того, заявник зазначає, що добросовісний набувач нерухомого майна не зобов`язаний перевіряти історію набуття права власності та правомірність усіх попередніх переходів права, а має право покладатися на відомості державних реєстрів, за відсутності обставин, які могли б викликати сумнів у достовірності таких відомостей. 

З огляду на це заявник наголошує, що набув спірну земельну ділянку на підставі відплатного договору купівлі-продажу, укладеного у встановленому законом порядку, який не був оспорений та укладений без порушення прав чи інтересів третіх осіб. 

Аргументи інших учасників справи 

У грудні 2025 року ОСОБА_3 через представника ОСОБА_6 подала до Верховного Суду письмові пояснення, у яких просила скасувати оскаржувану постанову апеляційного суду, а рішення суду першої інстанції залишити в силі. 

У березні 2026 року Житомирська обласна прокуратура подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просила залишити цю скаргу без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувана постанова апеляційного суду є законною та обґрунтованою, ухвалена відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який перевірив їх та спростував відповідними висновками. 

Рух справи в суді касаційної інстанції 

Верховний Суд ухвалою від 17 вересня 2025 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали з Житомирського районного суду Житомирської області. 

05 березня 2026 року матеріали справи № 278/3252/22 надійшли до Верховного Суду. 

Фактичні обставини, з`ясовані судами 

Рішенням Житомирської міської ради від 30 листопада 2016 року № 454 затверджено Генеральний план міста Житомира, розроблений Державним підприємством «Український державний науково-дослідний інститут проєктування міст «Діпромісто» ім. Ю. М. Білоконя» Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України. 

Відповідно до Основних положень Генерального плану до меж міста Житомира включено частину території Житомирського району, зокрема частково землі Оліївської сільської ради, загальною площею 170,0 га, у тому числі 133,0 га житлової забудови (з них 44,0 га існуючої житлової забудови) та 37,0 га інших земель. 

Рішенням Житомирської міської ради від 04 квітня 2017 року № 579 затверджено План зонування території міста Житомира. 

Згідно зі схемою зонування території міста Житомира спірні земельні ділянки розташовані у зоні Ж-4 - зоні мішаної багатоповерхової житлової та громадської забудови. 

У пояснювальній записці до Плану зонування території міста Житомира (зонінгу) зазначено, що вказана зона призначена для розміщення багатоквартирних житлових будинків поверховістю від п`яти до дев`яти поверхів, а також супутніх об`єктів повсякденного обслуговування населення та окремих об`єктів загальноміського і районного значення. До переважних видів використання території зони Ж-4 належать, зокрема, багатоквартирні житлові будинки, об`єкти громадського обслуговування, навчальні та дошкільні заклади, медичні установи, підприємства громадського харчування, об`єкти побутового обслуговування населення, адміністративні та офісні приміщення, зелені насадження загального користування, дитячі та спортивні майданчики. 

Відповідно до положень детального плану території на суміжну земельну ділянку «Розміщення багатоквартирних житлових будинків на земельній ділянці площею 1,00 га в с. Оліївка Житомирського району Житомирської області» земельна ділянка, щодо якої розроблено детальний план території, розташована на землях Оліївської сільської ради за межами населеного пункту села Оліївка. 

Згідно з Генеральним планом міста Житомира зазначена територія віднесена до територій реконструкції садибної та малоповерхової забудови під багатоквартирну житлову забудову. 

Відповідно до схеми планувальних обмежень територія обмежена існуючою забудовою та підземними інженерними мережами і не має обмежень щодо охоронних зон об`єктів історико-культурної спадщини. 

Рішенням Оліївської сільської ради від 21 грудня 2018 року № 318 «Про надання дозволів на розроблення проєктів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність», серед іншого, надано дозвіл ОСОБА_1 на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,75 га в селі Оліївка із земель запасу для ведення особистого селянського господарства. 

У пункті 3 зазначеного рішення передбачено необхідність погодження розроблених проєктів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у порядку, встановленому статтею 186-1 ЗК України. 

Листом відділу регіонального розвитку, містобудування та архітектури районної державної адміністрації від 19 вересня 2019 року відмовлено у погодженні проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 площею 0,75 га в селі Оліївка з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. 

Підставою для відмови зазначено те, що вказана земельна ділянка розташована на території практично сформованої багатоповерхової забудови, на яку поширюється дія затвердженої містобудівної документації, а саме Генерального плану та плану зонування міста Житомира, якими передбачено зону змішаної та багатоповерхової житлової забудови. Крім того, відповідно до детального плану розміщення багатоквартирних житлових будинків на земельній ділянці площею 0,1 га в селі Оліївка Житомирського району Житомирської області спірна земельна ділянка передбачена для розміщення проїздів, необхідних для забезпечення безперешкодної комунікації між житловими кварталами, сформованою громадською забудовою та об`єктами інфраструктури. Також зазначена територія використовується для прокладання інженерних мереж, що забезпечують функціонування кварталу існуючої та проєктованої багатоповерхової забудови. Проєктні рішення Детального плану узгоджуються з раніше затвердженою містобудівною документацією. 

Рішенням Оліївської сільської ради від 23 вересня 2020 року № 1260 «Про розгляд та затвердження проєктів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність» затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 площею 0,75 га в селі Оліївка з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства та передано зазначену земельну ділянку у приватну власність (кадастровий номер 1822085600:08:001:2647). 

02 жовтня 2020 року право власності на вказану земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_1 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про право власності 38511214). 

06 жовтня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу, відповідно до якого ОСОБА_1 передала у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,75 га, розташовану в селі Оліївка Житомирського району Житомирської області, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 1822085600:08:001:2647. 

Цього ж дня, 06 жовтня 2020 року, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про реєстрацію права власності ОСОБА_2 на зазначену земельну ділянку. 

09 вересня 2021 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі заяви ОСОБА_2 внесено запис про поділ зазначеної земельної ділянки, унаслідок чого утворено дві земельні ділянки: кадастровий номер 1822085600:08:001:2801, площею 0,6 га; кадастровий номер 1822085600:08:001:2802, площею 0,15 га. 

Відповідно до висновку експерта від 19 жовтня 2023 року № 1271/23-25, складеного за результатами проведення судової експертизи з питань землеустрою у кримінальному провадженні № 12019060170000379, проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки із земель Оліївської сільської ради для ведення особистого селянського господарства загальною площею 0,7500 га, розроблений ФОП ОСОБА_7 , не відповідає вимогам законодавства, чинного станом на 25 лютого 2019 року. 

У дослідницькій частині висновку експерт зазначив, що чинною містобудівною документацією не передбачено використання території, на якій розташовані земельні ділянки з кадастровими номерами 1822085600:08:001:2801 та 1822085600:08:001:2802, для ведення особистого селянського господарства (код А01.03). 

Апеляційний суд також з`ясував, що факт розташування земельних ділянок з кадастровими номерами 1822085600:08:001:2801 та 1822085600:08:001:2802 у межах зони Ж-4 підтверджується також викопіюваннями з інтерактивної карти Офіційного геопорталу Житомирської міської ради, отриманими шляхом накладення шарів «Схема зонування території міста Житомира (зонінг)» та «Кадастровий поділ» щодо відповідних земельних ділянок. 

Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду 

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. 

Відповідно до пунктів 1, 4 абзацу першого частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 

За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України),кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. 

Відповідно до частин першої та другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. 

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20) зазначила, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. 

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється під час розгляду справи по суті та є підставою для ухвалення судом рішення про відмову в позові (постанова Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18). 

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.5)). Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15 (пункт 14)). 

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)). 

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права / інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)). 

Відповідно до частини першої статті 19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення. 

Згідно з частинами першою, другою статті 20 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення. Зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. 

Відповідно до статті 33 ЗК України земельні ділянки, призначені для ведення особистого селянського господарства, можуть передаватися громадянами у користування юридичним особам України і використовуватися ними для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства без зміни цільового призначення цих земельних ділянок. 

Згідно зі статтею 38 ЗК України до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування. 

Використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм (стаття 38 ЗК України). 

Відповідно до пунктів 2, 3 і 9 частини першої статті 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» генеральний план населеного пункту - одночасно містобудівна документація на місцевому рівні та землевпорядна документація, що визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту. Детальний план території - одночасно містобудівна документація на місцевому рівні та землевпорядна документація, що визначає планувальну організацію та розвиток території. План зонування території (зонінг) - документація, що є складовою комплексного плану просторового розвитку території територіальної громади або генерального плану населеного пункту і визначає умови та обмеження використання території у межах визначених функціональних зон. 

Згідно з частинами першою-четвертою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду цільового призначення. 

За змістом частини шостої статті 118 ЗК України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У заяві зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. 

Згідно з частинами сьомою та восьмою статті 118 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає заяву у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу. 

Відповідно до частин першої та другої статті 186-1 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності (крім земельних ділянок зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи) підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, підлягає обов`язковому погодженню з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у межах населеного пункту або земельної ділянки за межами населеного пункту, на якій розташовано об`єкт будівництва або планується розташування такого об`єкта (крім проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки зони відчуження або зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи), подається також на погодження до структурних підрозділів районних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій у сфері містобудування та архітектури, а якщо місто не входить до території певного району, - до виконавчого органу міської ради у сфері містобудування та архітектури, а в разі, якщо такий орган не утворений, - до органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань містобудування та архітектури чи структурного підрозділу обласної державної адміністрації з питань містобудування та архітектури. 

Згідно зі статтею 21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для: а) визнання недійсними рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; б) визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; в) відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; г) притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель. 

У статті 330 ЦК України передбачено, що, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. 

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). 

Згідно зі статтею 388 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане такому набувачеві на електронному аукціоні у порядку, встановленому для приватизації державного та комунального майна. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. 

Відповідно до частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується. 

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. 

За змістом статті 388 ЦК України, випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передання майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача. 

Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суди повинні встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власника в силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема, чи з волі власника вибуло це майно з його володіння. 

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 29 березня 2017 року у справі № 6-3104цс16 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 674/31/15 (провадження № 14-288цс18). 

У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребовує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). 

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20) зазначила, що, якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. 

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18) зробила висновок, що задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та приводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективним. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, не є ефективним способом захисту права власника. 

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19) сформулювала висновок, згідно з яким власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна. 

Схожі за змістом правові висновки містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) та багатьох інших. 

Така судова практика є сталою, відмінність залежить лише від доказування й фактичних обставин конкретної справи. 

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. 

Поняття «майно» у розумінні частини першої статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації у національному законодавстві. Право на майновий інтерес також підпадає під захист статті 1 Першого протоколу до Конвенції. 

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) втручання держави у право на мирне володіння майном повинно відповідати критеріям правомірності такого втручання. 

Таке втручання є законним, якщо воно здійснюється на підставі закону або іншого нормативно-правового акта, який є доступним для заінтересованих осіб, достатньо чітким та передбачуваним щодо його застосування і правових наслідків. Крім того, втручання має переслідувати легітимну мету в інтересах суспільства та відповідати вимогам пропорційності. 

Критерій пропорційності передбачає, що втручання у право власності не повинно порушувати справедливого балансу між інтересами суспільства, пов`язаними з таким втручанням, та інтересами особи, яка зазнає втручання у своє право власності. Справедливий баланс означає наявність розумного співвідношення між метою, яка переслідується, та засобами, що використовуються для її досягнення. Такий баланс вважається порушеним, якщо на особу покладається індивідуальний і надмірний тягар. 

При цьому ЄСПЛ у питаннях оцінки пропорційності, так само як і щодо визначення наявності суспільного чи публічного інтересу, визнає за державою певну свободу розсуду, за винятком випадків, коли такий розсуд не ґрунтується на розумних підставах. 

Отже, для дотримання вимог статті 1 Першого протоколу до Конвенції втручання у право власності повинно забезпечувати справедливий баланс між інтересами суспільства та інтересами особи, на яку покладається відповідний тягар. Такий баланс не буде дотримано, якщо особа, зокрема добросовісний набувач майна, внаслідок втручання у її право власності нестиме індивідуальний і надмірний тягар, зокрема у разі відсутності обґрунтованої компенсації або іншого належного відшкодування у зв`язку з позбавленням її майна (див., зокрема, рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року («Rysovskyy v. Ukraine», заява № 29979/04), та «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року («Kryvenkyy v. Ukraine», заява № 43768/07). 

У пункті 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20) зроблено висновок, що під час розгляду справ щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого протоколу до Конвенції суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи, вирішувати питання щодо наявності підстав для втручання у право мирного володіння майном особи, яка набула його за відплатним договором. При цьому суди мають оцінювати, зокрема, підстави та процедуру набуття майна добросовісним набувачем, співвідношення вартості такого майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин, їх фактичні наміри щодо спірного майна, а також інші обставини, які можуть мати значення для визначення пропорційності втручання у право власності. 

Набувач визнається добросовісним, якщо під час вчинення правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. 

Отже, право власності на майно, яке було передано за угодами щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. 

Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. 

Таким чином, у випадку, якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, він може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння. 

Схожих висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 30 серпня 2023 року у справі № 712/9803/20 (провадження № 61-12639св22) та від 27 лютого 2024 року у справі № 754/3142/21 (провадження № 61-349св23). 

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). 

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. 

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 

Установивши, що спірна земельна ділянка, яку в подальшому поділено на дві земельні ділянки з кадастровими номерами 1822085600:08:001:2801 та 1822085600:08:001:2802, відповідно до містобудівної документації розташована у зоні житлової та громадської забудови, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що її передання у приватну власність для ведення особистого селянського господарства здійснено з порушенням вимог земельного та містобудівного законодавства. 

За таких обставин апеляційний суд обґрунтовано застосував положення статей 387, 388 ЦК України та дійшов висновку про наявність правових підстав для витребування спірного майна від останнього набувача. 

Доводи касаційної скарги про те, що погодження органу містобудування та архітектури під час відведення спірної земельної ділянки не було обов`язковим, є безпідставними. 

Відповідно до частини другої статті 186-1 ЗК України погодження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки здійснюється, зокрема, органом містобудування та архітектури з метою перевірки відповідності місця розташування земельної ділянки вимогам містобудівної документації. 

Як установив суд апеляційної інстанції, відповідно до містобудівної документації територія, на якій розташована спірна земельна ділянка, віднесена до зони житлової та громадської забудови. За таких обставин передання цієї земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства суперечила функціональному призначенню відповідної території та вимогам земельного і містобудівного законодавства. 

Посилання заявника на те, що на момент прийняття рішення Оліївської сільської ради від 23 вересня 2020 року № 1260 спірна земельна ділянка належала до земель сільськогосподарського призначення з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства (код 01.03), не спростовує встановлених апеляційним судом обставин, оскільки саме містобудівна документація визначає функціональне використання відповідної території. 

Аргументи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції безпідставно поклав в основу рішення висновок експерта від 19 жовтня 2023 року № 1271/23-25, складений за результатами проведення судової експертизи з питань землеустрою у кримінальному провадженні № 12019060170000379, який, на думку заявника, було складено поза межами розгляду цієї цивільної справи та з порушенням вимог частини п`ятої статті 106 ЦПК України, у зв`язку з чим він не може вважатися допустимим доказом у розумінні частини другої статті 78 ЦПК України, не заслуговують на увагу з огляду на таке. 

Згідно зі статтею 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 

При цьому допустимими є докази, отримані без порушення вимог закону, тоді як недопустимими визнаються докази, одержані з порушенням норм матеріального чи процесуального права. 

Питання допустимості доказу вирішується судом після його дослідження у судовому засіданні з наведенням відповідних мотивів у судовому рішенні. Недопустимість доказу не є очевидною та має встановлюватися судом з урахуванням доводів сторін і матеріалів справи. Якщо суд дійде висновку про недопустимість доказу, він не бере його до уваги та не може обґрунтовувати ним своє рішення, про що має зазначити у мотивувальній частині судового рішення. 

Верховний Суд у постановах від 10 липня 2019 року у справі № 686/23256/16-ц та від 25 березня 2021 року у справі № 752/21411/17 зазначив, що висновок експерта, складений у кримінальному провадженні, може бути використаний як письмовий доказ у цивільній справі, якому суд повинен надати оцінку разом з іншими доказами у справі. 

Під час розгляду цієї справи суд апеляційної інстанції визнав зазначений висновок експерта допустимим доказом, навівши відповідне мотивування. Натомість сторона відповідача не надала належних і переконливих доводів на підтвердження наявності підстав для відхилення цього доказу та не подала доказів порушення порядку проведення відповідної експертизи. 

Крім того, рішення суду апеляційної інстанції ґрунтується не лише на зазначеному висновку експерта, а й на сукупності інших належних і допустимих доказів, зокрема на положеннях містобудівної документації та матеріалах погодження проєкту землеустрою. 

За таких обставин доводи касаційної скарги щодо недопустимості зазначеного доказу є необґрунтованими та не спростовують правильності висновків суду апеляційної інстанції. 

Не заслуговують на увагу й доводи касаційної скарги про те, що відповідач є добросовісним набувачем спірного майна та не був зобов`язаний перевіряти історію переходу права власності. 

Згідно зі статтями 387, 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно з чужого незаконного володіння, у тому числі й від добросовісного набувача у випадках, передбачених законом. При цьому цивільне законодавство передбачає правові наслідки відчуження майна особою, яка не мала права його відчужувати, зокрема право покупця вимагати від продавця відшкодування завданих збитків (стаття 661 ЦК України). 

Такий підхід узгоджується з правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2510цс15, а також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц та від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц. 

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції втручання держави у право особи на мирне володіння майном є допустимим за умови, що таке втручання здійснюється на підставі закону, переслідує легітимну мету та є пропорційним. 

У цій справі втручання у право відповідача на мирне володіння майном здійснюється на підставі статей 387, 388 ЦК України, спрямоване на захист права власності держави та забезпечення законності у сфері розпорядження земельними ресурсами. 

З огляду на те, що передання спірної земельної ділянки у приватну власність відбулася з порушенням вимог земельного та містобудівного законодавства, таке втручання переслідує легітимну мету в інтересах суспільства та відповідає принципу пропорційності. 

Безпідставними є й посилання заявника на відсутність погодження щодо зміни меж населеного пункту та на положення пункту 29 частини першої статті 85 Конституції України. Зазначені доводи не впливають на правильність висновків суду апеляційної інстанції, оскільки предметом спору у цій справі є законність передання у приватну власність спірної земельної ділянки та наслідки такого відчуження, а не питання встановлення чи зміни меж адміністративно-територіальних одиниць. 

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції безпідставно зазначив про відсутність відзиву на апеляційну скаргу та не надав оцінки усним запереченням представника відповідача і доказам, на які посилалася сторона відповідача, також не спростовують правильності висновків апеляційного суду. 

Відповідно до статей 263, 367 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні доказів у справі, а апеляційний суд під час перегляду справи перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги. 

Як убачається з матеріалів справи та змісту оскаржуваної постанови, суд апеляційної інстанції дослідив подані сторонами докази та надав їм належну оцінку відповідно до вимог статей 76-81, 89 ЦПК України. 

Саме собою посилання заявника на те, що суд не погодився з доводами сторони відповідача або не навів детальної відповіді на кожен аргумент сторони, не свідчить про порушення норм процесуального права та не є підставою для скасування судового рішення. 

Отже, наведені у касаційній скарзі доводи фактично зводяться до незгоди заявника з оцінкою доказів, наданою судом апеляційної інстанції, та не свідчать про неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. 

З огляду на викладене Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про наявність правових підстав для задоволення віндикаційного позову та не знаходить підстав для скасування оскаржуваної постанови. 

Таким чином, проаналізувавши зміст оскаржуваної постанови з точки зору застосування норм права, які стали підставою для вирішення справи по суті, колегія суддів дійшла висновку, що суд апеляційної інстанції ухвалив судове рішення відповідно до встановлених ним обставин на підставі поданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Висновки апеляційного суду у цій справі не суперечать правовим висновкам, викладеним у постановах суду касаційної інстанції, на які послався заявник у касаційній скарзі. 

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду апеляційної інстанції, Верховний Суд керується тим, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків апеляційного суду та за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. 

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги 

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України. 

Щодо судових витрат 

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника. 

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 

ПОСТАНОВИВ: 

Касаційну скаргу  ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Черниш Олександр Миколайович, залишити без задоволення. 

Постанову Житомирського апеляційного суду від 21 липня 2025 рокузалишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді:	Є. В. Петров	
		
	А. І. Грушицький	
		
	І. В. Литвиненко