ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

12 травня 2026 року 	м.Суми	

Справа №577/941/23 
Номер провадження 22-ц/816/1658/26

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Сидоренко А. П. (суддя-доповідач),
суддів - Сізова Д. В. , Щербаченко М. В. 
за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,
у присутності: представника відповідача – Степенко Ю.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Грінцова Олександра Володимировича та апеляційну скаргу представника ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «КОНОТОПСЬКИЙ АВІАРЕМОНТНИЙ ЗАВОД «АВІАКОН» Степенко Юлії Ігорівни на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 05 березня 2025 року ухвалене в м. Конотоп у складі судді Ярмак О.М., в цивільній справі № 577/941/23 за позовом ОСОБА_1 до ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «КОНОТОПСЬКИЙ АВІАРЕМОНТНИЙ ЗАВОД «АВІАКОН», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача – ОСОБА_2 про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за щорічну відпустку, матеріальної допомоги на оздоровлення працівників підприємства та моральної шкоди, 
в с т а н о в и в:
24 лютого 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «КОНОТОПСЬКОГО АВІАРЕМОНТНОГО ЗАВОДУ «АВІАКОН» з зазначеними позовними вимогами, які мотивував тим, що рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 04 серпня 2022 року у справі № 577/1447/22, залишеним без змін постановою Сумського апеляційного суду від 24 листопада 2022 року, визнано незаконним та скасовано наказ відповідача № 504 від 22 квітня 2022 року про його звільнення з посади інженера-технолога технологічного відділу на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України - за прогул без поважних причин та поновлено позивача на посаді інженера-технолога технологічного відділу ДП «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон». 
На підставі наказу відповідача від 05 серпня 2022 року № 1431 позивача поновлено на посаді, а згідно наказу від 01 листопада 2022 року № 2265 звільнено з 02 листопада 2022 року за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, ст. 4 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», а також встановлено виплатити позивачу компенсацію за 17 календарних днів невикористаної щорічної відпустки, з якої 10 календарних днів були компенсовані згідно наказу від 22 квітня 2022 року № 504. 
Однак, при звільненні позивача відповідного розрахунку (оплати) здійснено не було, а про нараховані суми позивач не був повідомлений належним чином. 
За загальним правилом, у зв`язку з несвоєчасним розрахунком із звільненим працівником, роботодавець повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. 
Вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відносяться до вимог щодо порушення законодавства про оплату праці та відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України не обмежуються будь-яким строком звернення працівника до суду.
Враховуючи наведене, позивач звернувся з листом до відповідача, на що отримав його відповідь за № 8 від 03 січня 2023 року про те, що детальний розрахунок належної до виплати суми міститься у надісланому на адресу позивача письмовому повідомленні та про те, що на даний час підприємство не має заборгованості перед позивачем з виплати заробітної плати.
В свою чергу, в момент набрання законної сили рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 04 серпня 2022 року, а саме 24 листопада 2022 року, у відповідача виник обов`язок щодо сплати вказаного середнього заробітку за час вимушеного прогулу в період з 23 квітня 2022 року по 04 серпня 2022 року. 
Останніми місяцями роботи позивача перед звільненням були березень та квітень 2022 року, за які відповідно до відомостей Пенсійного фонду України йому виплачено 8638 грн 00 коп. та 11230 грн 54 коп. відповідно.
Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача становить 662 грн 28 коп., а середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23 квітня 2022 року по 04 серпня 2022 року (74 робочі дні) 49008 грн 72 коп.
Також позивач зазначає, що згідно з листом відповідача № 8 від 03 січня 2023 року позивачу за період з 23 квітня 2022 року по 01 листопада 2022 року нараховано 3506 грн 65 коп. грошової компенсації за невикористану відпустку тривалістю 7 днів (500 грн 95 коп. за один день).
Відповідно до ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівнику виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної відпустки. Умовами колективного договору ДП «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» також передбачено надання працівникам додаткової щорічної відпустки тривалістю 4 календарні дні. За таких обставин позивачу не було компенсовано щонайменше 4 дні щорічної відпустки, що становить 2003 грн 80 коп. (4 ? 500 грн 95 коп.).
Крім того, відповідно до умов Колективного договору адміністрації і трудового колективу «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» між адміністрацією та колективом (із змінами та доповненнями) передбачений обов`язок відповідача надавати працівникам підприємства додаткову відпустку у розмірі 4-х календарних днів за особливий характер роботи та за ненормований робочий день керівникам, професіоналам, фахівцям, технікам, черговим бюро перепусток, старшому охоронцю, водіям автотранспортних засобів, старшому касиру, завідувачу технічної бібліотеки. Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про відпустки» щорічна додаткова відпустка, передбачена ст. 7 та п.п. 1 і 2 ч. 1 ст. 8 цього Закону, надається понад щорічну основну відпустку за однією підставою, обраною працівником. Отже, з урахуванням наведеного відповідачем не було компенсовано щонайменше за 4 днів щорічної відпустки (4х500,95=2003,80 грн).
Також відповідно до умов Колективного договору встановлена матеріальна допомога на оздоровлення працівників підприємства перед відпусткою, яка надається за рахунок витрат на матеріальне заохочення працівників підприємства. Мінімальний розмір допомоги дорівнює розміру відпускних (24х500,95 грн = 12022,80 грн). Вказана допомога виплачується не більше одного разу на рік. Наведена допомога не була виплачена відповідачем при звільненні.
Позивач у позові вказує, що непроведення остаточного розрахунку при звільненні та позбавлення можливості отримати належні виплати на тривалий час залишили його та його сім`ю без матеріального забезпечення, що спричинило душевні переживання, почуття розпачу, пригніченості, роздратування та психологічного дискомфорту.
Крім того, затримка видачі трудової книжки перешкоджала його працевлаштуванню, а внесення до неї незаконного запису формує негативне враження у потенційних роботодавців та шкодить його діловій репутації. Вказані обставини спричинили моральні страждання, порушення нормальних життєвих зв`язків, а також негативно вплинули на його фізичний і психічний стан, зокрема призвели до порушення сну.
З урахуванням характеру та тривалості завданих моральних страждань, позивач вважає розумним і справедливим відшкодування моральної шкоди у розмірі 20 000 грн.
Остаточно уточнивши позовні вимоги, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 23 квітня 2022 року до 04 серпня 2022 року в сумі 49008 грн 72 коп.; суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 02 листопада 2022 року до часу ухвалення судом рішення; компенсацію за щорічну відпустку за період з 03 грудня 2021 року до 01 листопада 2022 року в розмірі 5596 грн 30 коп.; матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 23710 грн 00 коп., а також в рахунок відшкодування заподіяної йому моральної шкоди стягнути 20000 грн 00 коп.
Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 05 березня 2025 року позов задоволено частково. 
Стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23 квітня 2022 року до 04 серпня 2022 року в розмірі 49008 грн 72 коп. з подальшим утримання податків та обов`язкових платежів; в рахунок відшкодування моральної шкоди 5000 грн 00 коп. 
В іншій частині позовні вимоги залишено без задоволення.
Стягнуто з відповідача на користь позивача понесені судові витрати у вигляді сплати судового збору в розмірі 1476 грн 20 коп.
Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення середнього заробітку у межах суми платежу за один місяць в розмірі 12891 грн 21 коп.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Грінцов О.В. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального права, неповне з`ясування обставин та неналежну оцінку доказів, просить рішення скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з відповідача компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 5596,30 грн, незаконно утриману при звільненні; стягнути допомогу на оздоровлення в розмірі 23710,00 грн; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (ст. 117 КЗпП) за період з 02 листопада 2022 року по 02 травня 2023 року та збільшити розмір відшкодування моральної шкоди до 20000,00 грн. Також просить стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, пов`язані з розглядом справи, які будуть заявлені та відповідні докази будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду у справі.
В апеляційній скарзі позивач посилається на безпідставну відмову суду першої інстанції у застосуванні положень ст. 117 КЗпП України. Зазначає, що у день звільнення 02 листопада 2022 року відповідач не провів з ним повного розрахунку, зокрема не виплатив належні суми. У зв`язку з цим період затримки розрахунку, на думку апелянта, підлягає обчисленню з 03 листопада 2022 року до 02 травня 2023 року, що становить шість місяців - максимальний строк відповідальності, передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України.
При цьому суд першої інстанції встановив, що станом на день звільнення позивача відповідач не виплатив йому середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 49 008 грн 72 коп.
В апеляційній скарзі позивач також зазначає про помилкове застосування судом першої інстанції правових висновків, викладених у справах № 6-2912цс16 та № 755/12623/19, щодо недопустимості «подвійного стягнення» середнього заробітку. Апелянт вказує, що наведені правові висновки стосуються випадків, коли періоди вимушеного прогулу, передбаченого ст. 235 КЗпП України, та затримки розрахунку при звільненні, передбаченої ст. 117 КЗпП України, збігаються у часі.
Натомість у цій справі період вимушеного прогулу визначено з 23 квітня 2022 року по 04 серпня 2022 року, за який стягнуто 49008 грн 72 коп., тоді як період затримки розрахунку, за твердженням апелянта, обчислюється з 02 листопада 2022 року.
За таких обставин, на думку апелянта, зазначені періоди не перетинаються у часі, а тому стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку відповідно до ст. 117 КЗпП України не утворює подвійного стягнення. У зв`язку з цим заявник просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02 листопада 2022 року у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 117 КЗпП України.
У зв`язку з цим позивач вважає, що підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у межах шести місяців, передбачених ч. 1 ст. 117 КЗпП України, який, за його розрахунком, становить 95026 грн 56 коп.
Позивач зазначає, що суд першої інстанції неправильно відмовив у стягненні компенсації за невикористану відпустку, яка є обов`язковою виплатою незалежно від надання відпустки перед звільненням. Відмова у стягненні 5596,30 грн з посиланням на постанову Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 420/5416/19 є безпідставною, сума підлягає стягненню на користь позивача.
Заявник зазначає, що суд першої інстанції неправомірно відмовив у стягненні матеріальної допомоги на оздоровлення у сумі 23710,00 грн. Право на таку виплату є гарантованою соціальною гарантією, передбаченою Колективним договором ТОВ «Авіакон» та законом, і не залежить від факту надання відпустки перед звільненням.
Ненадання відпустки стало наслідком неправомірних дій відповідача, тому відмова у стягненні допомоги фактично дозволяє роботодавцю отримати вигоду з власного порушення. Відповідно, стягнення матеріальної допомоги є законним і підлягає задоволенню.
Заявлена позивачем сума у 20000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди є цілком розумною, справедливою та співмірною характеру завданих страждань, враховуючи множинність порушень та період затримки виплати у 4 роки. З огляду на вищезазначене, рішення суду в частині розміру моральної шкоди підлягає зміні шляхом збільшення суми стягнення до 20000 грн.
Також, не погодившись з рішенням суду, представник відповідача ТОВ «КОНОТОПСЬКИЙ АВІАРЕМОНТНИЙ ЗАВОД «АВІАКОН» Степенко Ю.І. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.
В апеляційній скарзі представник відповідача зазначає, що спір про поновлення позивача на роботі був розглянутий Конотопським міськрайонним судом Сумської області, рішення якого відповідачем виконано своєчасно та в повному обсязі.
Під час розгляду справи про поновлення на роботі позивач не заявляв вимог щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, хоча мав процесуальну можливість це зробити. Позивач пред`явив відповідні вимоги лише 24 лютого 2023 року, після поновлення на роботі та звільнення. Такі дії відповідач характеризує як штучне подрібнення предмета спору, що порушує принципи процесуальної економії та правової визначеності.
Відповідач вказує, що заявлені вимоги про відшкодування моральної шкоди є недоведеними. Позивач не надав доказів глибини чи тяжкості моральних страждань, а частина невиконання трудових обов`язків була зумовлена його перебуванням за кордоном. Відсутність на роботі не спричинена діями ТОВ «Авіакон».
Відповідач наголошує, що задоволення заявлених позивачем вимог створить небезпечний прецедент, особливо для стратегічних підприємств оборонного значення, та може призвести до зловживання правом працівниками під час воєнного стану.
06 березня 2026 року від представника відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому заперечує проти доводів апелянта, посилаючись на те, що питання виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу є правовим наслідком незаконного звільнення, який повинен вирішуватися судом одночасно з вимогою про поновлення на роботі. Оскільки на момент звільнення позивача не існувало судового рішення про стягнення середнього заробітку та така сума не була визначена, між сторонами існував спір щодо правових наслідків звільнення, відсутній сам факт затримки розрахунку як обов`язковий елемент складу відповідальності, що передбачена ст. 117 КЗпП України. Зазначає, що після поновлення позивача на посаді виплачена йому грошова компенсація невикористаних днів відпустки підприємству не поверталася, виплата компенсації при наступному звільненні позивача була проведена з урахуванням раніше виплачених сум, що відповідає вимогам трудового законодавства та виключає можливість подвійної компенсації одного і того ж права. Не підлягають задоволенню вимоги щодо виплати матеріальної допомоги на оздоровлення, оскільки така за своєю природою не є самостійною гарантією, що підлягає виплаті незалежно від інших обставин, а є виплатою, тісно пов`язаною з фактом надання щорічної відпустки. Також не погоджуючись з доводами в частині стягнення моральної шкоди, вважає, що позивачем не надано жодних належних доказів на підтвердження обсягу і характеру та глибини його моральних страждань, які можуть свідчити про тяжкість вимушених змін у його життєвих чи виробничих відносинах, тому визначений ним розмір моральної шкоди є необґрунтованим. Просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, задовольнивши вимоги апеляційної скарги відповідача.
10 березня 2026 року від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому зазначає по безпідставність доводів апеляційної скарги. Посилається на те, що доводи відповідача про те, що вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу повинна вирішуватися судом виключно одночасно з поновленням на роботі, ґрунтуються на хибному тлумаченні ч. 2 ст. 235 КЗпП України, та таке стягнення є спеціальним заходом відповідальності роботодавця та гарантією захисту прав працівника. Непред`явлення цієї вимоги одночасно з вимогою про поновлення на роботі не означає відмову від права на таку виплату. Вважає, що позивачем дотримані строки звернення до суду з цими позовними вимогами з огляду на рішення Конституційного Суду України від 11 грудня 2025 року, яким визначено те, що працівник має право звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати (до якої відноситься і середній заробіток за час вимушеного прогулу) без обмеження будь-яким строком. Доводи апелянта про спробу отримання «повторної» компенсації за відпустку є питанням математичного розрахунку, а не підставою для відмови у позові. Просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.
13 березня 2026 року від представника відповідача надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує проти доводів позивача та просить задовольнити апеляційну скаргу відповідача, скасувати оскаржуване рішення суду та відмовити у задоволення позовних вимог в повному обсязі.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
В судовому засіданні представник відповідача підтримала доводи апеляційної скарги ТОВ «Авіакон» та заперечувала проти апеляційної скарги позивача.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час і місце апеляційного розгляду справи повідомлялись належним чином. Від представника позивача надійшла заява про проведення апеляційного розгляду справи за відсутності позивача та його представника.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, думку представника відповідача, перевіривши законність й обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ТОВ «Авіакон» задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.
Частиною 1 ст. 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з вимогами ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Оскаржуване рішення місцевого суду в повній мірі не відповідає зазначеним вимогам законодавства.
Суд першої інстанції встановив та з матеріалів справи слідує, що наказом т.в.о. директора ТОВ «КОНОТОПСЬКИЙ АВІАРЕМОНТНИЙ ЗАВОД «АВІАКОН» Ігоря Марченка № 504 від 22 квітня 2022 року ОСОБА_1 звільнений з посади інженера-технолога технічного відділу за прогул без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України (т. І а.с.7-зворот). У цьому ж наказі вказано виплатити позивачу компенсацію за 10 календарних днів невикористаної щорічної відпустки.
Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 04 серпня 2022 року, ухваленим у справі № 577/1447/22, визнано незаконним та скасовано наказ Державного підприємства «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» № 504 від 22 квітня 2022 року про звільнення ОСОБА_1 з посади інженера-технолога технічного відділу за прогул без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України; поновлено ОСОБА_1 на посаді інженера-технолога технічного відділу ТОВ «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» (т. І а.с. 116-122).
Постановою Сумського апеляційного суду від 24 листопада 2022 року вказане рішення суду залишено без змін. 
05 серпня 2022 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до ТОВ «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон», у якій просив поновити його на роботі та виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу (т. І а.с. 45-46).
Відповідно до наказу т.в.о. директора ТОВ «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» № 1431 від 05 серпня 2022 року ОСОБА_1 поновлений на посаді інженера-технолога технічного відділу з 22 квітня 2022 року. Бухгалтерії підприємства доручено здійснити перерахунок компенсації за невикористану щорічну відпустку, зважаючи на поновлення ОСОБА_1 на роботі з 22 квітня 2022 року (т. І а.с. 7).
Наказом директора ТОВ «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» № 2265 від 01 листопада 2022 року позивача 02 листопада 2022 року звільнено за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України та ст. 4 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Вказаним наказом визначено, що ОСОБА_1 слід виплатити компенсацію за 17 днів невикористаної відпустки, з якої 10 календарних днів були компенсовані на підставі наказу від 22 квітня 2022 року № 504 (т. І а.с. 8). 
Задовольняючи позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 23 квітня 2022 року по 04 серпня 2022 року, суд першої інстанції виходив з правомірності заявлених вимог.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки він ґрунтується на нормах діючого законодавства.
Відповідно до статті 235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Разом з тим, при винесенні рішення про поновлення на роботі ОСОБА_1 04 серпня 2022 року питання про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу не вирішувалося, а тому вказану вимогу заявлено позивачем у цій справі.
У частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у частині першій статті 94 Кодексу і частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці», як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя.
Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати.
Положення статті 235 КЗпП України встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування.
Основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.
Рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу приймається судом одночасно з рішенням про поновлення на роботі. Якщо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при поновленні на роботі не відбулось, працівник з урахуванням змісту статті 235 КЗпП України не позбавлений процесуальної можливості заявити таку вимогу за окремим позовом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21) вказано, що:
Середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Такий висновок підтверджується також змістом частини другої статті 235 КЗпП України, якою визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.
Тобто в разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату.
Вказана норма права, крім превентивної функції, виконує функцію соціальну, задовольняючи потребу працівника в засобах до існування на період незаконного звільнення. Відтак, за умови встановлення факту незаконного звільнення особи, час вимушеного прогулу працівника повинен бути оплаченим і спір розглянутим в одному позовному провадженні з вирішенням питання про поновлення на роботі, або в різних провадженнях, що не впливає на розрахунок середнього заробітку, оскільки період за який він обраховується є сталим для звільненого працівника.
Таке тлумачення відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності, сприяє дотриманню балансу прав і законних інтересів незаконно звільнених працівників, які були позбавлені можливості працювати та отримувати гарантовану на конституційному рівні винагороду за виконану роботу, та стимулює несумлінних роботодавців, які порушили таке конституційне право працівників, у подальшому дотримуватися норм чинного законодавства.
Правова природа середнього заробітку за час вимушеного прогулу відрізняється від правової природи середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Середній заробіток за час вимушеного прогулу - це заробітна плата, а середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні таким не є. Заробітна плата не може сплачуватися особі, яка не перебуває в трудових відносинах з роботодавцем, який проводить виплату. При виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах.
Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати бо є заробітною платою.
Отже, спір щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не зі своєї вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці.
З огляду на вказане, доводи апеляційної скарги представника відповідача, зокрема щодо звернення позивача до суду з цією позовною вимогою майже через пів року після поновлення на роботі та після звільнення, не заслуговують на увагу, оскільки зазначені обставини не є такими, які вказують на неможливість звернення до суду з окремим позовом за захистом порушеного права.
До того ж на необхідність виконати вимоги закону щодо нарахування та виплати позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу позивачем порушувалися у заяві від 05 серпня 2022 року (т. І а.с. 45), з якою він звернувся до відповідача безпосередньо після постановлення Конотопським міськрайонним судом Сумської області рішення про його поновлення на роботі, проте така вимога була проігнорована відповідачем.
Таким чином, з урахуванням того, що середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якої виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин, у відповідача виник обов`язок сплати на користь позивача такого, з огляду на рішення суду про поновлення позивача на роботі від 04 серпня 2022 року, яке набрало законної сили.
Судом першої інстанції наведено висновок про дотримання позивачем строку звернення до суду з позовною вимогою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, про порушення якого вказував представник відповідача.
Так, суд врахував, що відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 233 КЗпП України, з урахуванням змін, які були внесені Законом України № 2352-ІХ від 01 липня 2022 року, який набрав чинності 19 липня 2022 року, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
Статтею 234 КЗпП передбачено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.
Також до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (ч. 2 ст. 235 КЗпПП України).
Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину (пункт 1 Глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України).
Відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (з урахуванням змін та доповнень) постановлено установити з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19 грудня 2020 року до 30 червня 2023 року на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (Офіційний вісник України, 2020 р., № 23, ст. 896, № 30, ст. 1061), від 20 травня 2020 р. № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (Офіційний вісник України, 2020 р., № 43, ст. 1394, № 52, ст. 1626) та від 22 липня 2020 р. № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».
У зв`язку з відміною постановою Кабінету Міністрів України № 651 від 27 червня 2023 року на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 24 год. 00 хв. 30 червня 2023 року, продовжені строки, визначені статтею 233 КЗпП України, завершились у 00 год. 01 хв. 01 липня 2023 року.
Позивач звернувся з вказаним позовом до суду 24 лютого 2023 року. Отже, враховуючи, що станом на час звернення позивача до суду діяв карантин, установлений Кабінетом Міністрів України, тому строк визначений частиною другою статті 233 КЗпП України в редакції, чинній з 19 липня 2022 року, не підлягає застосуванню, так як такий продовжено на строк дії карантину.
За таких обставин є необґрунтованими доводи представника відповідача в апеляційній скарзі про порушення позивачем визначеного КЗпП України строку звернення до суду з вказаним позовом.
Сторонами не оскаржується рішення суду в частині розміру стягнутої з відповідача суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а тому апеляційним судом вірність розрахунку не переглядається.
Щодо вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на його користь матеріальної допомоги на оздоровлення суд першої інстанції зазначив, що звернення позивача до відповідача 28 жовтня 2022 року із заявою про надання йому щорічної відпустки не є підставою для виплати йому допомоги про оздоровлення, також з огляду на те, що заява про надання щорічної відпустки не була задоволена відповідачем.
Під час судового розгляду встановлено, що за умовами п. 10.1 розділу Х Колективного договору адміністрації і трудового ДП «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» від 24 лютого 2021 року, із змінами і доповненнями, затвердженими на конференції трудового колективу ТОВ «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» (правонаступника ДП «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон») від 26 липня 2022 року передбачено обов`язок адміністрації здійснення виплату працівникам підприємства на оздоровлення при виході в чергову щорічну відпустку за рахунок інших операційних витрат в розмірі двох середньомісячних тарифних ставок або двох окладів для всіх працівників підприємства.
Оздоровчі не виплачуються працівникам, що пропрацювали на підприємстві менше одинадцяти повних календарних місяців, а також зовнішнім сумісникам.
Якщо відпустка працівника поділяється на частини, оздоровчі в повному обсязі виплачуються з основною частиною відпустки, тривалість якої повинна складати не менше 14 календарних днів.
Виплата оздоровчих проводиться один раз на календарний рік за основним місцем роботи, при звільненні оздоровчі не компенсуються (т. І а.с. 67-73).
Позивачу були надані відпустки без збереження заробітної плати згідно ч. 4 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» на підставі наказів директора ТОВ «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон»: від 09 серпня 2022 року № 1465 на період з 05 до 24 серпня 2022 року; від 25 серпня 2022 року № 1591 на період з 25 серпня до 31 жовтня 2022 року; від 31 жовтня 2022 року № 2246 на період з 01 до 02 листопада 2022 року (т. І а.с. 50, 57, 60).
28 жовтня 2022 року позивач звернувся до роботодавця з заявою, в якій просив надати щорічну оплачувану відпустку з виплатою оздоровчих коштів з 01 листопада 2022 року, з подальшим звільненням за власним бажанням (т. І а.с. 133а).
На вказану заяву листом від 28 жовтня 2022 року № 2342 відповідач відмовив позивачу у наданні щорічної відпустки, посилаючись на те, що підприємство є підприємством стратегічного значення для економіки і безпеки держави відповідно переліку, затвердженого постановою КМУ від 04 березня 2015 року № 83 та на ч. 2 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», а також повідомлено про необхідність стати до роботи 01 листопада 2022 року (т. І а.с. 153).
У відповідності до вимог ч. 2 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану роботодавець може відмовити працівнику у наданні будь-якого виду відпусток (крім відпустки у зв`язку вагітністю та пологами та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку), якщо такий працівник залучений до виконання робіт на об`єктах критичної інфраструктури, робіт з виробництва товарів оборонного призначення або до виконання мобілізаційного завдання (замовлення).
Отже, чергова щорічна відпустка ОСОБА_1 не надавалася. 
Наказом директора ТОВ «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» № 2265 від 01 листопада 2022 року ОСОБА_1 02 листопада 2022 року звільнений за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України та ст. 4 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» з зазначенням про виплату йому компенсації за невикористану відпустку (т. І а.с. 8).
У разі звільнення працівника йому відповідно до вимог статті 83 КЗпП України виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.
Основною умовою, за якої виплачується матеріальна допомога на оздоровлення, є факт надання працівникові щорічної відпустки (повністю або її частини).
Таким чином, подією, яка безпосередньо пов`язується з виплатою цієї допомоги, має бути рішення про надання щорічної відпустки (або частини такої відпустки).
Якщо працівник отримав грошову компенсацію за дні невикористаної щорічної відпустки, матеріальна допомога на оздоровлення не виплачується.
Отже, допомога на оздоровлення надається лише у разі надання щорічної відпустки. У випадку виплати компенсації за невикористану відпустку допомога на оздоровлення не виплачується.
Вказаний висновок наведений у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 464/2409/16, від 30 червня 2020 року у справі № 761/1091/18.
З обставин цієї справи встановлено, що рішення про надання щорічної відпустки і про надання матеріальної допомоги на оздоровлення роботодавець не приймав, водночас позивач заявив вимоги про стягнення компенсації за невикористану відпустку. З урахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні вимог у частині стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної допомоги на оздоровлення.
Враховуючи те, що позивачеві не надавалася щорічна (або її частина) відпустка, а також з огляду на те, що позивачем заявлено вимоги про стягнення компенсації за невикористану відпустку, відсутні правові підстави для стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення.
За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі 23710 грн 00 коп., а доводи апеляційної скарги позивача в цій частині є необґрунтованими.
Стосовно вимог позивача про стягнення компенсації за невикористану відпустку за період з 03 грудня 2021 року до 01 листопада 2022 року в розмірі 5596 грн 30 коп., суд першої інстанції вказав, що як слідує з наказу т.в.о. директора ТОВ «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» № 504 від 22 квітня 2022 року при звільненні позивача з посади інженера-технолога технічного відділу за прогул без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України прийняте рішення про виплату йому компенсації за 10 днів невикористаної щорічної відпустки (т. І а.с.7 зворот).
На підставі вказаного наказу позивачу нарахована грошова компенсація за невикористану щорічну відпустку за відпрацьований період з 03 грудня 2021 року до 22 квітня 2022 року у кількості 10 календарних днів в розмірі 5596 грн 30 коп. та вказана сума була виплачена ОСОБА_1 22 квітня 2022 року (т. І а.с. 152). 
Після поновлення позивача на посаді інженера-технолога технічного відділу відповідно до наказу ТОВ «Авіакон» від 05 серпня 2022 року № 1431, компенсація за невикористану щорічну відпустку в розмірі 5596 грн 30 коп. ОСОБА_1 повернута не була, а також не була утримана з його заробітної плати, оскільки з часу поновлення на роботі і до дня звільнення за власним бажанням за період з 05 серпня 2022 року до 02 листопада 2022 року ОСОБА_1 перебував у відпустках без збереження заробітної плати. 
Відповідно до наказу директора ТОВ «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» № 2265 від 01 листопада 2022 року встановлено виплатити ОСОБА_1 компенсацію за 17 днів невикористаної відпустки, з якої 10 календарних днів були компенсовані за наказом від 22 квітня 2022 року № 504 (т. І а.с. 8). 
Як слідує із розрахункового листа за листопад 2022 року ОСОБА_1 було нараховано для виплати компенсацію за відпустку в розмірі 12255 грн 28 коп. та вирахувано 5596 грн 30 коп. Всього нараховано для виплати 5294 грн 05 коп., а після утримання податків та інших обов`язкових платежів - 3 506 грн 65 коп. (т. І а.с. 64).
З відомостей на виплату грошей, а також виписки по рахунку за 02 листопада 2022 року слідує, що ОСОБА_1 02 листопада 2022 року було виплачено 3506 грн 65 коп. (т.І, а.с. 61, 62).
Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог щодо стягнення компенсації за невикористану відпустку в сумі 5 596,30 грн.
При цьому суд послався на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 420/5416/19, в якій зазначено, що якщо у зв`язку зі звільненням, яке згодом визнане таким, що відбулося незаконно (неправомірно), працівникові виплатили грошову компенсацію за невикористані дні відпустки (які він мав право використати на день звільнення), то після поновлення на роботі (посаді) цей працівник, якщо він отримав грошову компенсацію, має право використати щорічну відпустку тільки за період вимушеного прогулу, але не за період роботи до звільнення, за який йому виплатили грошову компенсацію. Грошова компенсація за невикористані дні щорічних відпусток, яку виплатили працівникові при звільненні, не підлягає поверненню після поновлення цього працівника на роботі/посаді. Поновлення на роботі (посаді) працівника не нівелює цієї (виплаченої) грошової компенсації й не «відновлює» права на використання щорічної відпустки, за яку працівник отримав грошову компенсацію при звільненні. Тим паче, що ця виплата (грошова компенсація), якщо вона була, вочевидь ніяким чином не може стосуватися періоду вимушеного прогулу, який «виникне» лише після того, коли незаконність/неправомірність звільнення встановить орган, який розглядатиме цей спір. Отож якщо працівник отримав грошову компенсацію за невикористані дні щорічних відпусток, то використати ці (раніше «компенсовані») дні відпусток він уже не може, зокрема й після поновлення на роботі (посаді).
Такий самий зміст закладений і в роз`ясненнях, які надало Міністерство соціальної політики України в листі від 28 жовтня 2016 року № 1500/13/84-16.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, а доводи позивача в цій частині вважає необґрунтованими, оскільки при здійсненні нарахування належних при звільненні позивачу коштів у листопаді 2022 року мало місце проведення розрахунку компенсації невикористаних днів відпустки з урахуванням виплачених у квітні 2022 року коштів за 10 календарних днів відпустки, а не утримання чи відрахування з заробітної плати позивача, як він вважає.
Таким чином відповідачем не вирішувалось питання повернення сплачених раніше позивачу сум, а здійснено нарахування компенсації за невикористані дні відпустки з урахуванням сплачених сум за 10 календарних днів, а тому доводи апеляційної скарги позивача в цій частині позовних вимог є необгрунтованими.
В той же час, за обставинами цієї справи встановлено, що при звільненні позивача з 02 листопада 2022 року йому не був виплачений відповідачем середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23 квітня 2022 року до 04 серпня 2022 року в розмірі 49008 грн. 72 коп.
Проте суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, посилаючись на судову практику Верховного Суду про те, що за порушення трудових прав працівника при одному звільненні неможливе одночасне застосування стягнення середнього заробітку як за ст. 117 КЗпП України, так і за ст. 235 КЗпП України.
Дійсно, відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
Передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.
Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.
Тлумачення наведених норм свідчить, що у положеннях ст.ст. 117, 235 КЗпП України йдеться про відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час одного й того ж прогулу працівника задля компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування.
Одночасне стягнення середнього заробітку за порушення трудових прав працівника при одному звільненні за один і той же часовий період як за ст. 117 КЗпП України так і за ст. 235 КЗпП України матиме наслідком подвійне стягнення середнього заробітку, оскільки є неспівмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату.
Тож при вирішенні майнового спору, що виник між роботодавцем та звільненим працівником щодо виплати середнього заробітку суду необхідно враховувати та розмежовувати підстави такого стягнення за ст. 117 КЗпП України та за ст. 235 КЗпП України та не допускати подвійне стягнення з роботодавця середнього заробітку на користь звільненого працівника.
Проте за обставинами цієї справи позивачем порушувалися питання про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу (ст. 235 КЗпП України) за період з 23 квітня 2022 року по 04 серпня 2022 року, а також середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 02 листопада 2022 року по дату ухвалення рішення. 
Оскільки періоди вимушеного прогулу та затримки розрахунку при звільненні у зазначеній справі не збігаються в часі, та підстави для сплати таких коштів викликані різними подіями (незаконне звільнення, яке мало місце 23 квітня 2022 року, та непроведення повного розрахунку при звільненні 02 листопада 2022 року), висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є необґрунтованим.
За таких обставин, враховуючи факт непроведення виплати позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 49008 грн. 72 коп. при звільненні 02 листопада 2022 року, наявні правові підстави для застосування до відповідача наслідків, визначених ч. 1 ст. 117 КЗпП України.
Доводи представника відповідача щодо відсутності рішення суду про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на час звільнення відповідача, що на його думку виключає застосування ст. 117 КЗпП України, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки обов`язок виплати такої грошової суми як форма оплати часу вимушеного прогулу за умови встановлення факту незаконного звільнення особи, виникає в силу закону.
У постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
За частиною першою статті 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
За змістом статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до ч. 1 ст. 117 ЦПК України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.
Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.
Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві необхідно дійти висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Подібний правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.
У постанові від 22 лютого 2024 року у справі № 754/9761/21 Верховний Суд дійшов висновку, що розумним, справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивачу виплат, має дорівнювати розміру заборгованості по заробітній платі при звільненні позивача.
Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією, висловленою у постановах Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 363/3659/20, від 05 жовтня 2022 року у справі № 753/6287/21, від 15 березня 2023 року у справі № 201/8085/21, від 26 квітня 2023 року у справі № 201/8083/21, від 17 травня 2023 року у справі № 201/8082/21.
Позивач в позовній заяві порушує питання про стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення судового рішення.
Однак, з врахуванням вимог ч. 1 ст. 117 ЦПК України, згідно якої у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, підлягає стягненню середній заробіток не більше як за шість місяців, тобто за 130 робочі дні (за період з 02 листопада 2022 року по 02 травня 2023 року).
Судом першої інстанції визначений розмір середньоденної заробітної плати в сумі 736,64 грн, який відповідачем не оспорений та не спростований належними доказами.
Таким чином право позивача є порушеним та підлягає захисту і наявні підстави для стягнення на його користь з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 02 листопада 2022 року по 02 травня 2023 року – 95763,20 грн (736,64 х 130).
В той же час, враховуючи характер заборгованості, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам справи, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат в сумі 40000 грн. 00 коп., який відповідає принципу співмірності з розміром невиплачених позивачу сум при звільненні.
Така сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих його втрат, які розумно можна було б передбачити.
За таких обставин позовні вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають частковому задоволенню та з відповідача підлягає стягненню сума в розмірі 40000 грн. 00 коп., а тому рішення місцевого суду в частині відмови в задоволенні цим позовних вимог підлягає скасуванню з постановленням судом апеляційної інстанції в цій частині нового рішення про стягнення зазначеної суми.
За результатами судового розгляду справи суд першої інстанції дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, стягнувши таку з відповідача на користь позивача в розмірі 5000,00 грн.
Позивач, оскаржуючи рішення в цій частині, в апеляційній скарзі посилається на не співмірність такого розміру характеру завданих страждань та просить задовольнити позовні вимоги, стягнувши з відповідача моральну шкоду в розмірі 20000,00 грн.
Представник відповідача також не згоден зі стягнутою сумою моральної шкоди, та в апеляційній скарзі, вважаючи її розмір необґрунтованим, посилається на те, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження обсягу і характеру вимушених змін у його життєвих чи виробничих відносинах.
Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.
КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи винятків для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у його житті та з урахуванням інших обставин.
Суд визначає розмір грошового відшкодування моральної шкоди з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (частини третя, четверта статті 23 ЦК України).
Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, а має самостійне юридичне значення.
Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати (постанова Верховного Суду від 17 січня 2024 року у справі № 344/1861/18).
Суд першої інстанції врахував доводи позивача про те, що у зв`язку з тим, що він був позбавлений можливості отримати належні йому від ТОВ «Конотопський авіаремонтний завод» виплати, а також оскільки відповідач не провів з ним розрахунок при звільненні, він та його сім`я на значний період часу залишилися без матеріального забезпечення, що, в свою чергу, призвело до емоційно-вольових переживань. Він пережив почуття розпачу, пригніченості, роздратування та гніву від такої ситуації, приниження, сором та стан психологічного дискомфорту, в силу реакції оточуючих на ситуацію із залишенням без оплати праці. Все це призвело до втрати ним нормальних життєвих зв`язків.
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення у справі «Stankov v. Bulgaria», № 68490/01, § 62, 12 липня 2007 року).
Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції враховуючи принципи законності та справедливості, беручи до уваги характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач у зв`язку з невиплатою йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вимушених змін у його життєвих стосунках, а також час та зусилля витрачені ним для захисту трудових прав, дійшов до обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 5000,00 грн моральної шкоди.
Зазначений розмір моральної шкоди є достатнім для розумного задоволення потреб особи і не призведе до її безпідставного збагачення.
Отже, рішення місцевого суду в частині вирішення вимог щодо відшкодування моральної шкоди підлягає залишенню без змін, а доводи апеляційних скарг як позивача, так і відповідача – без задоволення.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Отже, під час перегляду справи апеляційним судом було встановлено неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та невідповідність висновків обставинам справи, а тому рішення суду в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає скасуванню з постановленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
У решті рішення суду першої інстанції є законними та обґрунтованим, а тому його слід залишити без змін.
Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: уразі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до п. 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.
Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Звертаючись до суду з вказаними позовними вимогами, позивачем сплачено судовий збір в розмірі 2684,00 грн., тобто за позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені та відшкодування моральної шкоди. З урахуванням періоду, за який позивач просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, з 02 листопада 2022 року по час ухвалення судового рішення, ціна позову за наведені позовні вимоги становить 501762 грн 56 коп. (736,64 грн (розмір середньоденного заробітку) х 654 робочі дні (за період з 02 листопада 2022 року по 05 березня 2025 року) + 20000,00 грн. (розмір моральної шкоди). 
Оскільки за результатом розгляду справи в суді апеляційної інстанції позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволено частково в розмірі 40000,00 грн, та з урахуванням стягнутих за рішенням суду першої інстанції суми моральної шкоди 5000,00 грн., позовні вимоги, за які позивач поніс судові витрати, задоволені на 9%, а тому з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволеним позовним вимогам підлягає стягненню 241 грн. 56 коп. судового збору.
Крім того, оскільки позивач при подачі вказаного позову за вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації щорічної відпустки та матеріальної допомоги на оздоровлення був звільнений від сплати судового збору, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволеним позовним вимогам (62%) в розмірі 1664 грн. 08 коп.
Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд

у х в а л и в :
В задоволенні апеляційної скарги представника ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «КОНОТОПСЬКИЙ АВІАРЕМОНТНИЙ ЗАВОД «АВІАКОН» - Степенко Юлії Ігорівни відмовити.
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Грінцова Олександра Володимировича задовольнити частково.
Рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 05 березня 2025 року скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Постановити в цій частині нове рішення про часткове задоволення цих позовних вимог.
Стягнути з ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «КОНОТОПСЬКИЙ АВІАРЕМОНТНИЙ ЗАВОД «АВІАКОН» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 40000 грн 00 коп.
Змінити рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 05 березня 2025 року в частині стягнення судових витрат.
Стягнути з ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «КОНОТОПСЬКИЙ АВІАРЕМОНТНИЙ ЗАВОД «АВІАКОН» на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у вигляді сплати судового збору в розмірі 241 грн 56 коп.
Стягнути з ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «КОНОТОПСЬКИЙ АВІАРЕМОНТНИЙ ЗАВОД «АВІАКОН» на користь держави 1664 грн 08 коп. судового збору.
В іншій частині рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 05 березня 2025 року залишити без зміни.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
Повний текст постанови виготовлено 13 травня 2026 року.
Головуючий -  	А. П. Сидоренко	

Судді: Д. В. Сізов 

М. В. Щербаченко