Справа № 509/3539/25
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2026 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:
головуючого судді Гандзій Д.М.
при секретарі Задеряки Г.М.
представниці відповідача ОСОБА_1 адвоката Вечерової Є.М. (поза межами приміщення суду)

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду в с.-щі Овідіополь, в режимі відеоконференції, в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди, суд, -

ВСТАНОВИВ :

2 липня 2025 року, ОСОБА_2 звернулася до Овідіопольського райсуду Одеської області з названим позовом, в якому просила суд, стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду у сумі 500000 грн., заподіяною їй як адвокату, мотивуючи це зловживанням правом відповідача на звернення до кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури задля притягнення до дисциплінарної відповідальності адвоката Дідуренко С.В. у зв?язку зі здійсненням нею адвокатської діяльності.
В судове засідання позивачка не з?явилась, надіславши на електронну адресу суду заяву, в якій підтримала свій позов повністю та проханням про розгляд справи за її відсутністю.
В судовому засіданні представниці відповідача не визнала позов повністю з підстав його необґрунтованості та безпідставності, підтримавши свою правову позицію, викладену у письмовому відзиві на позов, а тому просила суд, відмовити й задоволенні позову. 

Заслухавши пояснення представниці відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.
У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.
Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.
Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.
Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. 
Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.
Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.
Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.
У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів.
Стаття 23 ЦК України передбачає - особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов?язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:
1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;
2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;
3) в інших випадках, встановлених законом.
Статтею 36 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що право на звернення до кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури із заявою (скаргою) щодо поведінки адвоката, яка може бути підставою для дисциплінарної відповідальності, має кожен, кому відомі факти такої поведінки.
Заява (скарга) на адвоката адресується до кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури за адресою робочого місця адвоката, зазначеною в Єдиному реєстрі адвокатів України. Заява (скарга) може бути подана як окремою особою (індивідуально), так і групою осіб (колективно).
Вимоги до скарги встановлені Положенням «Про порядок прийняття та розгляду скарг щодо неналежної поведінки адвоката, яка може мати наслідком його дисциплінарну відповідальність», затвердженим Рішення Ради адвокатів України від 30.08.2014 р. № 120.
Підставами звернення до суду з даним позовом адвоката Дідуренко С.В. є обставини подій у цивільній справі № 522/14459/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення майнової та моральної шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням, яка перебувала у провадженні Приморського райсуду м. Одеси, рішення по якій було ухвалено 26.09.2024 р., яким було частково задоволено позов та стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду 45000 грн.. в задоволенні решти позову відмовлено. При чому, в процесі слухання справи, позивач ОСОБА_1 відмовився від позову в частині вимог до ОСОБА_4 , інтереси якого представляла адвокат Дідуренко С.В., що, як стверджує позивачка, викликало в судовому засіданні обурення з боку батька ОСОБА_1 – ОСОБА_5 , який, за твердженням позивачки, телефонував їй, вимагаючи номеру мобільного телефону її клієнта ОСОБА_4 , який мав заплатити йому гроші на лікування ОСОБА_1 та послуги адвоката, в чому вона відмовила, а тому, як вважає позивачка, батьки ОСОБА_1 вирішили стягнути з неї грошові кошти, в задоволенні яких було відмовлено рішенням Приморського райсуду м. Одеси від 26.09.2024 р. Так, в подальшому, ОСОБА_1 та його матір ОСОБА_6 звернулися зі скаргою на дії адвоката Дідуренко С.В. до КДКА Рівненської області, що позивачка вважає зловживанням правом відповідача на звернення до кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури задля притягнення до дисциплінарної відповідальності адвоката Дідуренко С.В. у зв?язку зі здійсненням нею адвокатської діяльності. 
З огляду на матеріали справи, наданих позивачкою до свого позову – судом не встановлено жодного зловживанням правом відповідача на звернення до кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури задля притягнення до дисциплінарної відповідальності адвоката Дідуренко С.В. у зв?язку зі здійсненням нею адвокатської діяльності, беручи до уваги законне право відповідача в порядку ст. 36 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» звернутися до кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури із заявою (скаргою) щодо поведінки адвоката, в задоволенні якої було відмовлено рішенням ДП КДКА Рівненської області № Д/5-4 від 29.05.2025 р., залишеним без змін рішенням КДКА № ХІ-007/2025 від 13.11.2025 р.
Таким чином, відповідач використав своє право, надане йому Законом на подачу відповідної скарги на адвоката Дідуренко С.В., правомірність якої була оцінена рішенням ДП КДКА Рівненської області № Д/5-4 від 29.05.2025 р., залишеним без змін рішенням КДКА № ХІ-007/2025 від 13.11.2025 р., а тому будь-яких зловживань на звернення до кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури з боку відповідача судом не встановлено, враховуючи, що адвокат є публічною особою в області права, який повинен бути готовим до викликів суспільства та відповідній увазі до його професійної діяльності з боку як пересічних громадян. (клієнтів) так і всього демократичного суспільства в цілому.
Згідно з п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», обов`язковому з`ясуванню підлягають : наявність такої шкоди ; протиправність діяння її заподіювача ; причинний зв`язок між шкодою і протиправним діянням ; вина заподіювача. Суд, розглядаючи спір, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань, за яких обставин і якими діями (бездіяльністю) вони спричинені, в якій сумі або іншій матеріальній формі позивач оцінює шкоду та з яких міркувань виходить, а також інші істотні обставини.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01.09.2020 р. у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-74цс20) підкреслила, що відповідно до ст.ст. 16,23 ЦК України - право на відшкодування моральної шкоди виникає внаслідок порушення суб`єктивного права особи незалежно від наявності спеціальних норм. Тобто компенсація моральної шкоди є самостійним способом захисту цивільних прав.
Право на відшкодування моральної шкоди - виникає з моменту заподіяння протиправних дій або бездіяльності, що спричинили особі моральні чи фізичні страждання. При цьому саме позивач - зобов`язаний довести факт її заподіяння та обґрунтувати розмір відшкодування.
При визначенні розміру компенсації суд виходить із вимог розумності та справедливості.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеня зниження престижу і ділової репутації позивача.
Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, та причинний зв`язок між ними.
Шкода відшкодовується незалежно від вини лише у випадках, прямо передбачених законом, зокрема у випадку шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади (ч. 2 ст. 1167 ЦК України). В інших випадках вина заподіювача є обов`язковим елементом цивільно-правової відповідальності.
Суд зауважує, що обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними - покладається на позивача, а відсутність хоча б одного з елементів складу цивільного правопорушення є підставою для відмови у задоволенні позову.
Відповідно до роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Разом із тим, саме позивач має довести факт заподіяння моральної шкоди та обґрунтувати її розмір.
Позивачка заявила вимогу про відшкодування їй моральної шкоди у розмірі 500000 грн., яку визначила самостійно, без надання жодних належних та допустимих документальних доказів, які б підтверджували як факт завдання їй моральної шкоди, так і її оцінку.
Визначення розміру компенсації моральної шкоди повинно здійснюватися з урахуванням принципів розумності та справедливості (ст.ст. 23,1167 ЦК України), а завищення суми позову без належного підтвердження - прямо суперечить цим принципам і не може бути підставою для її задоволення.
Вимога про відшкодування моральної шкоди має бути підтверджена фактичними обставинами, що свідчать про наявність причинного зв`язку між діями відповідача та спричиненою моральною шкодою. 
Суд вважає, твердження позивачки про нібито спричинення їй моральної шкоди на 500000 грн. - носять декларативний і голослівний характер, а також, не підтверджують об`єктивного зв`язку між діями відповідача ОСОБА_1 , описаними вище та заявленими моральними стражданнями.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги не підтверджені належними і допустимими доказами, а відтак у суд відсутні підстави для їх задоволення.

Керуючись ст.ст. 3-7,10-13,18,11,76-83,95,133,141,174,213,228,229,241-246,258,259,263-268,272,273 ЦПК України, ст.ст. 23,1167 ЦК України, Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», ЄКПЛ, практикою ЄСПЛ, суд, -

ВИРІШИВ :

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди – відмовити. 

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення. У випадку, якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено та підписано 27.04.2026 р.

Суддя        Гандзій Д.М.