04.06.2026     Справа № 469/1374/23
2/469/38/26
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2026 року      с-ще Березанка
Березанський районний суд Миколаївської області у складі:
головуючого судді Гапоненко Н.О.
за участю секретаря судового засідання Потриваєвої М.А.
учасники справи та їхні представники: 
прокурор Обращенко Ю.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом керівника Миколаївської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації (Миколаївської обласної військової адміністрації) до Миколаївської районної державної адміністрації та ОСОБА_1 , треті особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Державне спеціалізоване господарське підприємство “Ліси України” та Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області, про визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання незаконною і скасування державної реєстрації земельної ділянки, витребування земельної ділянки,
в с т а н о в и в:
Керівник Миколаївської окружної прокуратури 18 вересня 2023 року звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просив:
- усунути перешкоди власнику – Миколаївській обласній державній адміністрації (Миколаївській обласній військовій адміністрації) у розпорядженні землями державного лісового фонду шляхом визнання незаконним та скасування розпорядження Березанської районної державної адміністрації від 31 січня 2013 року №27 в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та в частині передачі у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,0900 га з кадастровим номером 4820982200:03:000:0065 в Миколаївському (Березанському) районі для індивідуального дачного будівництва;
- усунути перешкоди власнику – Миколаївській обласній державній адміністрації (Миколаївській обласній військовій адміністрації) у розпорядженні землями державного лісового фонду шляхом зобов`язання ОСОБА_1 повернути у власність держави в особі Миколаївської ОДА (Миколаївської обласної військової адміністрації) земельну ділянку площею 0,0900 га з кадастровим номером 4820982200:03:000:0065 в Миколаївському (Березанському) районі Миколаївської області;
- визнати незаконною та скасувати у Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,0900 га з цільовим призначенням для індивідуального дачного будівництва, категорія земель – землі сільськогосподарського призначеня, кадастровий номер земельної ділянки 4820982200:03:000:0065, виключивши відповідні відомості з Державного земельного кадастру;
- стягнути з відповідачів на користь прокуратури Миколаївської області сплачений судовий збір за подачу позову.
Прокурор посилався на те, що спірна земельна ділянка належить до земель державного лісового фонду, перебуває у постійному користуванні ДП “Очаківське лісомисливське господарство” (правонаступником якого є ДСГП "Ліси України) та відповідно до законодавства не могла бути надана у приватну власність, зокрема, для індивідуального дачного будівництва; земельну ділянку не вилучено у встановленому законом порядку у постійного користувача ДП "Очаківське лісомисливське господарство", та передано у власність ОСОБА_1 поза волею належного розпорядника Миколаївської ОДА та постійного користувача, а також без погодження з органом лісового господарства.
Спірна земельна ділянка не є замкнутою, оскільки вона не відокремлена природними (болотами, водоймами, пустирями тощо) або штучно створеними (просіками, елементами рельєфу, протипожежними ровами) розривами та розташована у масиві кварталу 46 виділ 8 Березанського лісництва ДП "Очаківське лісомисливське господарство", у складі угідь будь-яких селянських, фермерських та інших господарств не перебувала, а тому визначений ст.56 ЗК України виняток щодо можливості передачі ділянки у приватну власність не поширює свою дію на спірні правовідносини.
Прокурор зазначав, що розпорядження Березанської РДА №27 від 31 січня 2013 року в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та в частині передачі у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,0900 га з кадастровим номером 4820982200:03:000:0065 видане з порушеннями закону та порушує цивільні права та інтереси, що відповідно до ст.ст.16, 21 ЦК України, ст.152 ЗК України та ст.59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" є підставою для визнання розпорядження в цій частині незаконним. 
Крім того, спірна земельна ділянка розміщена у межах Регіонального ландшафтного парку "Тилігульський" та відповідно до вимог ЗК України не може передаватися у приватну власність як земля під об"єктом природно-заповідного фонду.
Разом із тим, 03 липня 2013 року здійснено державну реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку за ОСОБА_1 , про що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено запис № 1559065 та ОСОБА_1 видано свідоцтво про право власності від 08 липня 2013 року № НОМЕР_1 , незважаючи на законодавчу заборону набуття приватної власності на землі державного лісового фонду та природно-заповідного фонду. Оскільки документи, подані для реєстрації спірної земельної ділянки, не відповідали вимогам законодавства, то державний кадастровий реєстратор на підставі ч.6 ст.24 Закону України "Про державний земельний кадастр" повинен був відмовити у такій реєстрації, а тому з метою реального поновлення прав держави державна реєстрація земельної ділянки підлягає скасуванню.
Оскільки на підставі незаконного розпорядження РДА ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право власності на спірну земельну ділянку, воно також є незаконним.
Обґрунтовуючи наявність підстав для представництва інтересів держави, прокурор зазначав, що незаконне надання земель державної лісового фонду порушує інтереси держави у сфері ефективного використання земельних та лісових ресурсів, оскільки унеможливлює реалізацію державної політики по забезпеченню охорони, відтворення та сталого використання земельних і лісових ресурсів з урахуванням екологічних, економічних соціальних та інших інтересів суспільства; правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із лісового та природно-заповідного фондів, становлять суспільний, публічний інтерес, а незаконність рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає; Миколаївською ОДА, як розпорядником земельної ділянки не вжито заходів, спрямованих на відновлення порушених інтересів держави, які є очевидними та очікуваними за даних обставин, не проінформовано прокуратуру про вивчення правових підстав відведення спірної земельної ділянки, не розпочато листування з органами прокуратури для отримання копій документів про встановлені порушення закону відносно вказаної земельної ділянки для подальшого реагування, не повідомлено про необхідність передбачення у наступному кошторисі витрат коштів на сплату судового збору тощо; вказане свідчить про нездійснення уповноваженим суб`єктом владних повноважень захисту інтересів держави та є підставою для пред`явлення цього позову прокурором в інтересах держави в особі Миколаївської облдержадміністрації.
28 вересня 2023 року суд відкрив провадження у справі та призначив підготовче засідання за правилами загального позовного провадження та задовольнив заяву прокурора про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну земельну ділянку та заборони органам, які проводять реєстрацію речових прав на нерухоме майно, здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо цієї земельної ділянки; заборони Управлінню державної інспекції архітектури та містобудування у Миколаївській області здійснювати реєстрацію дозвільних документів щодо будівництва об`єктів нерухомості на спірній земельній ділянці; заборони ОСОБА_1 вчиняти із спірною земельною ділянкою дії, спрямовані на зміну її цільового призначення, її об`єднання з іншими ділянками, зміну її цільового призначення, укладати договори, вчиняти інші правочини щодо неї, а також проводити на ній будь-які будівельні роботи. 
15 березня 2024 року судом закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
Ухвалою суду від 12 грудня 2025 року задоволено клопотання прокурора про повернення у справі до стадії підготовчого провадження.
07 січня 2026 року суд задовільнив заяву прокурора прозміну предмета позову, у якій перша та друга позовні вимоги викладені у такій редакції:
"Визнати незаконним та скасувати розпорядження Березанської районної державної адміністрації від 31 січня 2013 року № 27 в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та в частині передачі у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0.0900 га з кадастровим номером 4820982200:03:000:0065 в Миколаївському (Березанському) районі для індивідуального дачного будівництва.
Витребувати від ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) земельну ділянкк площею 0.0900 га з кадастровим номером 4820982200:03:000:0065 в Миколаївському (Березанському) районі Миколаївської області на користь держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації (Миколаївської обласної війської адміністрації)".
07 січня 2026 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні прокурор позовні вимоги підтримала у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладенні у позовній заяві. 
12 жовтня 2023 року до суду надійшла відповідь прокурора на пояснення третьої особи без самостійних вимог - Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, в якій зазначено, що спірна земельна ділянка входить в межі земель державного лісового та природно-заповідного фондів, а, отже, не може відноситись до земель сільськогосподарського призначення та існувати у встановлених межах. Водночас, без скасування державної реєстрації спірної земельної ділянки, землі державного лісового фонду будуть рахуватися у їх складі як землі лісогосподарського призначення та не зможуть бути про інвентаризовані під час наступного лісовпорядкування, тому державна реєстрація земельної ділянки повинна бути скасована та створено новий об`єкт земельних відносин з іншими межами та кадастровим номером.
У заяві про зміну предмету позову прокурор зазначав, що позов пред`явлено у вересні 2023 року, обґрунтування позовних вимог здійснено прокурором у відповідності до вимог закону та судової практики, яка склалася з вирішення земельних спорів у подібних правовідносинах на день звернення до суду з позовом; стаття 391 ЦПК України у редакції, чинній на час подання позовної заяви, визначала, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. 09 квітня 2025 року набрав чинності Закон України від 12.03.2025 року № 4292-ІХ “Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача”, яким ст.391 ЦК України доповнено частиною другою наступного змісту: “якщо органом державної влади або органом місцевого самоврядування, незалежно від того, чи мав такий орган відповідні повноваження, вчинялися будь-які дії, спрямовані на відчуження майна, в результаті яких набувачем такого майна став суб`єкт права приватної власності, спори щодо володіння та/або розпоряджання, та/або користування таким майном відповідним органом державної влади або органом місцевого самоврядування вирішуються на підставі статей 387 і 388 цього Кодексу”. Ці законодавчі зміни суттєво впливають на застосування судом та учасниками процесу способу захисту, є виключними та не залежать від волі сторін, у тому числі прокурора, тому наразі єдино можливим безальтернативним способом захисту порушених прав держави є витребування майна з чужого володіння (віндикаційний позов) на підставі ст. 387 ЦК України, при цьому підстави позову – порушення інтересів держави у зв`язку з незаконним відведенням землі лісового та природно-заповідного фондів – залишаються незмінними. Зазначав, що відповідач ОСОБА_1 не є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки, так як враховуючи зовнішні, об"єктивні та видимі природні ознаки, проявивши розумну обачність та належний рівень правосвідомості, при оформленні права власності на земельну ділянку і землевпорядну документацію мала усвідомлювати, що вона набуває у власність земельну ділянку лісового та природно-заповідного фондів, тобто таку, що не може бути призначеною для індивідуального дачного будівництва;, ОСОБА_1 могла ознайомитись зі змістом земельного та лісового законодавства, норми якого щодо неможливості отримання у власність земельних ділянок лісового та природно-заповідних фондів є доступними, чіткими та передбачуваними. Тому прокурор вважав, що втручання у право приватної власності ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку, яку ОСОБА_1 за добросовісної поведінки не могла отримати, не є для неї надмірним тягарем.
Представник позивача Миколаївської обласної державної адміністрації у судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала. Разом з тим, у наданих суду письмових поясненнях зазначала про неможливість одночасного виконання позовної вимоги прокурора щодо скасування державної реєстрації спірної земельної ділянки у ДЗК та повернення цієї земельної ділянки у власність держави у разі їх задоволення. Вважає, що скасування державної реєстрації спірної земельної ділянки в ДЗК попередньо потребуватиме скасування запису про право власності ОСОБА_1 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Представник відповідача Миколаївської районної державної адміністрації в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, відзиву на позовну заяву до суду не надав. 
Відповідач ОСОБА_1  у судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, відзиву на позовну заяву до суду не надала. 
Представник третьої особи без самостійних вимог Державного спеціалізованого господарського підприємства "ЛІСИ УКРАЇНИ" у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності та підтримання заявлених вимог.
Представник третьої особи без самостійних вимог - Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області у судове засідання не з`явився, надав суду письмові пояснення, в яких просив розгляд справи проводити без його участі; з наведеними позивачем обставинами та правовими підставами позову не погодився, посилаючись на те, що скасування державної реєстрації земельних ділянок належить до компетенції повноважень державних кадастрових реєстраторів Держгеокадастру та державних кадастрових реєстраторів його територіальних органів; державний кадастровий реєстратор має доступ до всіх відомостей Державного земельного кадастру (далі ДЗК), самостійно приймає рішення про внесення відомостей до нього, надання таких відомостей, а також відмову у внесенні або наданні відомостей; втручання будь-яких органів, посадових і службових осіб у діяльність Державного кадастрового реєстратора забороняється, крім випадків, встановлених Законом України “Про Державний земельний кадастр”; суд у випадку прийняття рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки, визначивши при цьому Головне управління, здійснить втручання у діяльність Державного кадастрового реєстратора усупереч законодавчо визначеним підставам, а Головне управління не набуде правових підстав для здійснення скасування державної реєстрації земельної ділянки навіть на підставі рішення суду. Щодо законності дій Державного кадастрового реєстратора зазначав, що, реєструючи земельну ділянку, кадастровий реєстратор позбавлений законних підстав та повноважень здійснювати перевірку документації щодо інших обставин, окрім тих, що передбачені Законом України “Про Державний земельний кадастр” та Порядком ведення ДЗК; відповідальність за достовірність відомостей, зазначених у документах, що є підставою для їх внесення до Поземельної книги, несуть особи, які видали (склали) такі документи. Вважає, що у позові відсутні посилання прокурора на норми матеріального права, які були порушені саме державним кадастровим реєстратором під час вчинення реєстраційних дій відносно спірної земельної ділянки. 
Оскільки учасники справи неодноразово повідомлялись судом про час та місце слухання справи, проте своїм правом взяти участь у судовому засіданні не скористались, суд на підставі ст.223 ЦПК України прийшов до висновку, що їх неявка не перешкоджає розгляду справи та розглянув справу без участі осіб, що не з`явились у судове засідання.
Встановлені судом обставини з посиланням на докази, що їх підтверджують
З матеріалів справи вбачається, що розпорядженням Березанської районної державної адміністрації №27 від 31 січня 2013 року затверджено проект землеустрою щодо відведення із державної власності земельних ділянок, не переданих у власність або у користування, у власність громадян для індивідуального дачного будівництва в межах території Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області, поза населеним пунктом, загальною площею 1,8350 га,, та надано громадянам України (за списком) у власність зі зміною цільового призначення земельну ділянку площею 1.8350 га за рахунок земель запасу відкритих земель без рослинного покриву або з незначним рослинним покривом, у тому числі інші, Коблівської сільської ради, розташовану за межами населеного пункту на території Березанського району Миколаївської області, для індивідуального дачного будівництва.
Зазначеним розпорядження надано у власність, зокрема, ОСОБА_1 - земельну ділянку площею 0,0900 га з кадастровим номером 4820982200:03:000:0065 (т.1, а.с.27-28).
З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що на підставі вказаного розпорядження за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на вказану земельну та видано свідоцтво про право власності від 08 липня 2013 року № НОМЕР_1 , про що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено запис за № 1559065 (т.1, а.с.29-30).
За інформацією Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить земельна ділянка сільськогосподарського призначення з цільовим призначенням для індивідуального дачного будівництва у межах Коблівської сільської ради Березанського (зараз - Миколаївського) району Миколаївської області (т.1, а.с.33).
Відповідно до витягу з Національної кадастрової системи, земельна ділянка площею 0,0900 га з кадастровим номером 4820982200:03:000:0065 для індивідуального дачного будівництва, категорія земель - землі сільськогосподарського призначення, належить на праві приватної власності ОСОБА_1 ; відомості про обмеження у використанні земельної ділянки, встановлені Порядком ведення Державного земельного кадастру, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року № 1051, не зареєстровані.
З інформації Південного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства (м.Миколаїв) від 21 лютого 2023 року вбачається, що за наслідками опрацювання Публічної кадастрової карти та відкритого веб-порталу геоінформаційних систем "Ліси України" спірна земельна ділянка накладається на землі Березанського лісництва в кварталі № НОМЕР_3 , виділі №8; погодження на зміну цільового призначення земельної ділянки, а також добровільної відмови, згоди на вилучення або відведення у приватну або комунальну власність будь-яким фізичним чи юридичним особам Управлінням не надавалось (т.1, а.с.74-75).
За даними Публічної кадастрової карти України з пошуком за шарами кадастру “лісовий кадастр” ("Ліси") та "природно-заповідний кадастр" ("Смарагдова мережа"), станом на 08 грудня 2021 року спірна земельна ділянка розташована на землях державного лісового та природно-заповідного фонду (т.1, а.с.31-32).
Відповідно до пояснень третьої особи ГУ ДЗК у Миколаївській області, на момент виникнення спірних правовідносин дані нормативного характеру щодо земельної площі, яка перебуває у користуванні ДП "Очаківське ЛМГ", були відсутні у Державному земельному кадастрі, а така земельна площа не була об"єктом Державного земельного кадастру у розумінні ст.ст.10, 15 Закону України "Про Державний земельний кадастр".
Відповідно до інформації відкритого вебпорталу геоінформаційної системи “Ліси України”, станом на 08 грудня 2021 року квартал 46 виділ 8 Березанського лісництва ДП “Очаківське лісомисливське господарство” відноситься до категорії “захисні ліси” (т.1, а.с.35-37). 
З повідомлення ВО «Укрдержліспроект» від 06 вересня 2021 року з фрагментами публічної кадастрової карти України з нанесеною частиною межі кварталу 46 вбачається, що спірна земельна ділянка за матеріалами базового лісовпорядкування 2013 року розташована у кварталі 46 виділ НОМЕР_4 Березанського лісництва ДП “Очаківський лісгосп” (т.1, а.с.38-39).
Згідно з листом ДП «Очаківське ЛМГ» від 29 вересня 2021 року, земельні ділянки лісогосподарського призначення, розташовані у межах Коблівської сільської ради, у тому числі спірна земельна ділянка, надані у власність без відома і згоди ДП «Очаківське ЛМГ» та без вилучення з постійного користування підприємства, відомості про нарахування та відшкодування втрат лісогосподарського виробництва відсутні (т.1, а.с.40).
Відповідно до інформації Миколаївської обласної державної адміністрації від 20 січня 2023 року, 25 січня 2023 року та 27 вересня 2021 року, головою ОДА розпорядження про вилучення з постійного користування ДП «Очаківське ЛМГ» земель державного лісового фонду, у тому числі земельної ділянки з кадастровим номером 4820982200:03:000:0065, а також вилучення цієї земельної ділянки із земель державного природно-заповідного фонду не приймались (т.1, а.с.50-56).
За змістом інформації Управління екології та природних ресурсів Миколаївської обласної державної адміністрації від 01 жовтня 2021 року, спірна земельна ділянка знаходиться в межах РЛП «Тилігульський», проєкти землеустрою щодо відведення земельної ділянки до управління не надходили, висновки про погодження (відмову) не надавались (т.1, а.с.57).
З інформації РЛП «Тилігульський» вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером 4820982200:03:000:0065 входить в межі території РЛП «Тилігульський», визначені «Проектом створення РЛП «Тилігульський» в межах господарств Березанського району Миколаївської області за 1994 рік», до РЛП "Тилігульський" проекти із землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадян України не надходили та, відповідно, не узгоджувались (т.1, а.с.58-59). 
Відповідно до рішення Миколаївської обласної Ради народних депутатів №8 від 28 квітня 1995 року створено регіональний-ландшафтний парк «Тилігульський», землі якого переведено до категорії природоохоронного призначення без вилучення у землекористувачів.
Крім того, у нижній частині Тилігульського лиману вздовж його лівого берега між трасою Одеса-Миколаїв та пересипом у Березанському районі Миколаївської області створено орнітологічний заказник місцевого значення "Пониззя Тилігульського лиману", положення про який затверджено Державним управлінням охорони навколишнього природного середовища в Миколаївській області 15 грудня 2006 року (т.1, а.с.62-67).
У витягу з проєкту створення регіонального ландшафтного парку "Тилігульський" у межах господарств Березанського району Миколаївської області, створеного НВО "Ойкумена" інституту землеустрою УААН у 1994 році, наявна схема РЛП "Тилігульський", за якою кордони парку обмежують усе побережжя Тилігульського лиману в межах Березанського району Миколаївської області.
Відомості про затвердження цього проєкту, а також землевпорядна документація щодо меж РЛП "Тилігульський" суду не надані.

Норми права, які застосував суд

Щодо належності земельної ділянки до державного лісового фонду
На підставі ч.1 ст.55 ЗК України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. 
Частиною 2 ст.55 ЗК України визначено, що до земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті: 
а) зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; 
в) окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.
Частинами третью-шостою статті 1 Лісового кодексу України визначено, що усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави. 
Лісова ділянка - ділянка лісового фонду України з визначеними межами, виділена відповідно до цього Кодексу для ведення лісового господарства та використання лісових ресурсів без вилучення її у землекористувача або власника землі. 
Лісові ділянки можуть бути вкриті лісовою рослинністю, а також постійно або тимчасово не вкриті лісовою рослинністю (внаслідок неоднорідності лісових природних комплексів, лісогосподарської діяльності або стихійного лиха тощо). До не вкритих лісовою рослинністю лісових ділянок належать лісові ділянки, зайняті незімкнутими лісовими культурами, лісовими розсадниками і плантаціями, а також лісовими шляхами та просіками, лісовими протипожежними розривами, лісовими осушувальними канавами і дренажними системами. 
Земельна лісова ділянка - земельна ділянка лісового фонду України з визначеними межами, яка надається або вилучається у землекористувача чи власника земельної ділянки для ведення лісового господарства або інших суспільних потреб відповідно до земельного законодавства. 
На підставі ст.4 Лісового кодексу України до лісового фонду України належать лісові ділянки, в тому числі захисні насадження лінійного типу, площею не менше 0,1 гектара. До лісового фонду України не належать: 
зелені насадження в межах населених пунктів (парки, сади, сквери, бульвари тощо), які не віднесені в установленому порядку до лісів; 
окремі дерева і групи дерев, чагарники на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках. 
До земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства. Віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства (ст.5 ЛК України).
Статтею 84 Земельного кодексу України визначено, що у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. 
Згідно з підпунктами "г", "ґ" частини 4 цієї ж статті, до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі під об`єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом; землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом. 
Як встановлено у судовому засіданні, розпорядженням Березанської РДА від 31 січня 2013 року № 27 відповідачу надано у власність земельну ділянку із земель запасу відкритих земель без рослинного покриву або з незначним рослинним покривом, у тому числі інші, Коблівської сільської ради, розташовану за межами населеного пункту на території Березанського району Миколаївської області; земельна ділянка належала до земель сільськогосподарського призначення з цільовим призначенням для індивідуального дачного будівництва.
Докази щодо попереднього цільового призначення земельної ділянки та категорії земель на момент прийняття цього розпорядження у матеріалах справи відсутні; надані прокурором докази щодо належності спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення свідчать лише про те, що з 2013 року (початковий момент невідомий) та станом на день подання позовної заяви земельна ділянка віднесена до державного лісового фонду. будь-яка землевпорядна документація станом на 31 січня 2013 року, зокрема, матеріали базового лісовпорядкування 2013 року, суду не надані; час проведення базового лісовпорядкування 2013 року, як і час та підстави набуття ДП "Очаківське ЛМГ" права користування масивом земель, до якого входить спірна земельна ділянка, невідомий.
За змістом розпорядження Березанської РДА від 31 січня 2013 року № 27, землі запасу, до складу яких входить спірна земельна ділянка, не мають рослинного покриву або мають незначний рослинний покрив.
Як зазначено прокурором у тексті позовної заяви, спірна земельна ділянка не є замкнутою, оскільки вона не відокремлена природними (болотами, водоймами, пустирями тощо) або штучно створеними (просіками, елементами рельєфу, протипожежними ровами) розривами.
У Національній кадастровій системі відомості про обмеження у використанні земельної ділянки, встановлені Порядком ведення Державного земельного кадастру, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року № 1051, не зареєстровані, на момент виникнення спірних правовідносин дані нормативного характеру щодо земельної площі, яка перебуває у користуванні ДП "Очаківське ЛМГ", були відсутні у Державному земельному кадастрі, а така земельна площа не була об"єктом Державного земельного кадастру. 
За такого, з врахуванням зазначених вище положень ч.1, п."в" ч.2 ст.55 ЗК України, ст.ст.1, 4 ЛК України суд вважає недоведеним посилання прокурора на належність спірної земельної ділянки до земель державного лісового фонду України.
Верховний Суд у постанові від 18 вересня 2025 року у справі № 922/82/20 наголосив, що добросовісність набувача презюмується, а тому саме прокурор повинен довести наявність обставин, які свідчать про недобросовісність відповідача. При цьому категорії добросовісності та недобросовісності не можуть тлумачитися формально або ґрунтуватися на припущеннях.
Враховуючи відомості про відсутність рослинного покриву земельної ділянки або незначний рослинний покрив, відсутність природних або штучно створених меж (розривів) земельної ділянки, відсутність землевпорядної документації та офіційної загальнодоступної інформації (реєстрації) щодо належності земельної ділянки до лісових земель та відповідних обмежень, суд вважає недоведеним посилання прокурора на те, що відповідач ОСОБА_1 з урахуванням зовнішніх, об"єктивних та видимих природних ознак (яких саме, прокурором не зазначено), проявивши розумну обачність та належний рівень правосвідомості, мала усвідомлювати належність земельної ділянки до державного лісового фонду, тобто що вона не є добросовісним набувачем земельної ділянки.

Статтями 116, 141, 149 ЗК України (в редакції чинній на час прийняття спірного рішення) передбачено, що надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Однією з підстав припинення права постійного користування, відповідно до вимог ст.141 Земельного кодексу України, є вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.149 Земельного кодексу України земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування на підставі та в порядку, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ч.5 ст.116 ЗК України (у редакції, що була чинною на момент прийняття оскаржуваного розпорядження) земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.
Враховуючи викладене вище, суд також вважає недоведеним посилання прокурора на те, що спірну земельну ділянку не вилучено у встановленому законом порядку у постійного користувача ДП "Очаківське лісомисливське господарство", та передано у власність  ОСОБА_1  поза волею належного розпорядника Миколаївської ОДА та постійного користувача, а також без погодження з органом лісового господарства.

Щодо належності земельної ділянки до земель природно-заповідного фонду

Статтею 43 ЗК України визначено, що землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду. 
До земель природно-заповідного фонду включаються природні території та об`єкти (природні заповідники, національні природні парки, біосферні заповідники, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища), а також штучно створені об`єкти (ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва) (ст.44 ЗК України).
На підставі ст.45 ЗК України землі природно-заповідного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Порядок використання земель природно-заповідного фонду визначається законом. 
У частині третій статті 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» передбачено, що на землях природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан природних та історико-культурних комплексів та об`єктів чи перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням.
Відповідно до статті 9 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» території та об`єкти природно-заповідного фонду з додержанням вимог, встановлених цим Законом та іншими актами законодавства України, можуть використовуватися: у природоохоронних цілях; у науково-дослідних цілях; в оздоровчих та інших рекреаційних цілях; в освітньо-виховних цілях; для потреб моніторингу навколишнього природного середовища. Встановлені частиною першою цієї статті основні види використання, а також заготівля деревини, лікарських та інших цінних рослин, їх плодів, сіна, випасання худоби, мисливство, рибальство та інші види використання можуть здійснюватися лише за умови, що така діяльність не суперечить цільовому призначенню територій та об`єктів природно-заповідного фонду, встановленим вимогам щодо охорони, відтворення та використання їх природних комплексів та окремих об`єктів.
Як вже зазначалось, землевпорядної документації щодо віднесення спірної земельної ділянки станом на 31 січня 2013 року до земель природно-заповідного фонду України та встановлення обмежень щодо індивідуального дачного будівництва (тобто використання її у рекреаційних цілях) на спірній земельній ділянці прокурором не надано, а тому суд вважає, що прокурором не доведено допустимими доказами як належність спірної земельної ділянки до земель природно-заповідного фонду України, так і існування реальної можливості для відповідача ОСОБА_1 з"ясувати з відкритої інформації чи оцінити за зовнішніми видимими ознаками, що спірна земельна ділянка відноситься до земель природно-заповідного фонду України.
Таким чином, судом не встановлено недобросовісності ОСОБА_1 як набувача земельної ділянки.

Щодо повноважень з передачі земельних ділянок у власність громадян

На підставі ч.3 ст.122 ЗК України (у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) районні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: 
а) ведення водного господарства; 
б) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), з урахуванням вимог частини сьомої цієї статті; 
в) індивідуального дачного будівництва. 
На підставі ч.4 ст.122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. 
Частиною 5 ст.122 ЗК України визначено, що обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб. 
Оскільки, як вже зазначено вище, докази щодо попереднього цільового призначення земельної ділянки та категорії земель на момент прийняття розпорядження Березанської РДА від 31 січня 2013 року № 27 у матеріалах справи відсутні, суд не встановив належності земельної ділянки до земель державного лісового та природно-заповідного фонду та її попереднього цільового призначення і, відповідно, заборони на момент надання земельної ділянки у власність на її використання для індивідуального дачного будівництва, а тому недоведеним є і посилання прокурора на те, що на момент надання земельної ділянки у власність саме обласна державна адміністрація мала повноваження щодо розпорядження цією земельною ділянкою.

Суд не бере до уваги заперечення ГУ ДЗК у Миколаївській області щодо правомірності дій державного реєстратора, оскільки такі обставини не відносяться до тих, що підлягають встановленню у цій справі, а позовні вимоги не спрямовані до ГУ ДЗК у Миколаївській області чи державного реєстратора.

Частиною 2 статті 391 ЦК України визначено, що, якщо органом державної влади або органом місцевого самоврядування, незалежно від того, чи мав такий орган відповідні повноваження, вчинялися будь-які дії, спрямовані на відчуження майна, в результаті яких набувачем такого майна став суб`єкт права приватної власності, спори щодо володіння та/або розпоряджання, та/або користування таким майном відповідним органом державної влади або органом місцевого самоврядування вирішуються на підставі статей 387 і 388 цього Кодексу.
На підставі статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Згідно з ч.4 ст.388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.
Згідно з ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч.1 ст. 317 ЦК України).
Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону та відповідають моральним засадам суспільства; держава не втручається у здійснення власником права власності, діяльність власника може бути обмежена чи припинена лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст. 321 ЦК України).
Згідно з ч.ч.2, 3 ст. 321 ЦК України, особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених ч.2 ст. 353 цього Кодексу.
Частиною 1 ст. 81 ЗК України передбачено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦК України).
Відповідно до ч.2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Прокурором не спростовано презумпцію добросовісності набувача та не доведено наявності передбачених законом підстав для витребування спірної земельної ділянки у відповідача ОСОБА_1 , а також не доведено існування підстав для визнання недійсним розпорядження Березанської районної державної адміністрації, яким спірну земельну ділянку було передано у власність відповідачу ОСОБА_1 ..
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у спорах щодо земельних ділянок належним способом захисту права державної чи комунальної власності є вимога про витребування земельної ділянки або усунення перешкод у здійсненні права власності, тоді як оспорювання рішень органів державної влади, на підставі яких земельна ділянка вибула з власності держави, не є ефективним способом захисту, якщо кінцевою метою позову є повернення земельної ділянки.
На підставі ч.5 ст390 ЦК України суд одночасно із задоволенням позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві. суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. Перерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку суду здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади. Держава чи територіальна громада, яка на підставі рішення суду компенсувала добросовісному набувачеві вартість майна, набуває право вимоги про стягнення виплачених грошових коштів як компенсації вартості майна до особи, з вини якої таке майно незаконно вибуло з володіння власника. Порядок компенсації, передбачений цією частиною, не застосовується щодо об`єктів приватизації, визначених Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду". Для цілей цієї статті під вартістю майна розуміється вартість майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви.
Прокурором не надано доказів вартості спірної земельної ділянки, не внесено на депозитний рахунок суду коштів як компенсації вартості витребуваного нерухомого майна від добросовісного набувача, яким є ОСОБА_1 .
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування передбачуваними;
- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;
- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Позбавлення власності без виплати суми, обґрунтовано пов`язаної з її вартістю, зазвичай призводить до недотримання необхідного справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи і становить непропорційний тягар для заявника (рішення в справах "Кривенький проти України" (Kryvenkyy v. Ukraine), № 43768/07, пункт 45, "Святі монастирі проти Греції" (The Holy Monasteries v. Greece), від 09 грудня 1994 року, пункт 71, Серія А № 301-А, та "Колишній король Греції та інші проти Греції" [ВП] (Former King of Greece and Others v. Greece) [GC], заява № 25701/94, пункт 89, ЄСПЛ 2000-XII).
Отже, позбавлення права власності має бути: здійснене відповідно до закону, необхідне в демократичному суспільстві і спрямоване на досягнення "справедливого балансу" між інтересами суспільства та інтересами заявника.
Позбавлення права власності можливе лише за умови, що власник, повідомлений про обмеження у користуванні земельною ділянкою, такі обмеження порушить. Указані порушення мають бути належним чином зафіксовані, а наслідком таких порушень може бути передбачене законом вилучення земельної ділянки. В іншому випадку позбавлення права власності на земельну ділянку без відповідної майнової компенсації незалежно від того, чи заявляв про неї відповідач, узаконює порушення органів державної влади чи місцевого самоврядування при розпорядженні землею та звільняє їх від будь-якої відповідальності перед особою, яка потерпіла від їх неправомірних дій.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд 
у х в а л и в:
У задоволенні позову відмовити.
Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя