ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 500/1900/26
29 червня 2026 року	м.Тернопіль	
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі головуючої судді Мірінович У.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-
ВСТАНОВИВ:
30 березня 2026 року до Тернопільського окружного адміністративного суду через представника адвоката Фльорків Олександра Володимировича надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, у якій позивач просить суд:
визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області № 192550007765 від 05.02.2026 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком;
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 26.06.1984 по 15.04.1988 та з 05.05.1988 року по 01.03.1994 та призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 28 січня 2026 року.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він звернувся до ГУ ПФУ в Тернопільській області із заявою про призначення пенсії за віком, яка за принципом екстериторіальності розглянута ГУ ПФУ в Житомирській області. Разом із тим, відповідачем відмовлено позивачу у призначенні пенсії за віком, у зв`язку із відсутністю у нього необхідного страхового стажу. Позивач наголошує, що певні недоліки в оформленні його трудової книжки не є підставою для відмови у призначенні пенсії за віком, а відмова відповідача, на його думку, є протиправною і порушує право на пенсійне забезпечення, передбачене чинним законодавством.
Ухвалою суду від 03 квітня 2026 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у порядку статті 263 КАС України, встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву. 
Цією ж ухвалою суду залучено до участі у справі Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача.
08 травня 2026 року до суду від Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області надійшов відзив на позовну заяву, у якому проти позову заперечує та зазначає, що підтверджений належними документами та даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку страховий стаж на дату звернення становить 16 років 02 місяці 28 днів, що є недостатнім для призначення пенсії за віком. При цьому зазначені у трудовій книжці періоди роботи позивача з 26.06.1984 по 15.04.1988, а також з 05.05.1988 по 01.03.1994 не підлягають зарахуванню до страхового стажу, оскільки вказані записи не відповідають вимогам Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58. 
При цьому представником відповідача порушено питання про поновлення строку для подання відзиву на позовну заяву, посилаючись на пропуск такого строку з підстав, пов`язаних зі збройною агресією російської федерації, регулярним перериванням роботи через повітряні тривоги. 
11 травня 2026 представником позивача подано до суду відповідь на відзив, у якій посилаючись на порушення відповідачем встановленого судом строку для надання відзиву, вважає наявними підстави для його відхилення судом та вирішення справи за наявними у ній матеріалами. Крім того, по суті викладених відповідачем заперечень представник позивача зазначає, що обов`язок внесення достовірних та правильних записів до трудової книжки працівника покладається на роботодавця, а тому на особу не може перекладатись тягар доведення достовірності даних, що зазначені в його трудовій книжці. З урахуванням викладеного, наполягає на задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 
Вирішуючи питання щодо прийняття до розгляду відзиву на позовну заяву у контексті дотримання відповідачем строків його подання, суд зазначає наступне.
Згідно частин п`ятої, шостої статті 162 КАС України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дасть змогу відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив до початку першого підготовчого засідання у справі. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Статтею 121 КАС України передбачено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.
Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, у письмовому провадженні.
Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подана заява, скарга, документи тощо), стосовно якої пропущено строк.
Як слідує з матеріалів справи, в ухвалі від 03.04.2026 про відкриття провадження у справі судом встановлено відповідачу 15-денний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву.
Вказана ухвала в електронному вигляді доставлена до електронного кабінету Головного управління ПФУ в Житомирській області 03 квітня 2026 року о 16.24 год., що підтверджується відповідною довідкою про доставку електронного листа. (арк. справи 20, зворот)
Таким чином, встановлений судом процесуальний строк для подання відзиву на позовну заяву закінчився 21.04.2026.
Відзив на позовну заяву подано представником відповідача 08.05.2026, тобто поза межами встановленого судом строку.
Вирішуючи питання щодо наявності підстав для поновлення пропущеного відповідачем строку для подання відзиву на позовну заяву суд враховує, що відзив є різновидом заяв по суті справи, подання якого є правом учасника справи (частини 2, 4 статті 159 КАС України), та в якому відповідач, як правило, викладає свої заперечення щодо позову із посиланням на відповідні докази та норми права.
Тобто по своїй суті відзив - це інструмент доведення відповідачем до суду своєї позиції (доводів, заперечень, спростувань) щодо суті спірних правовідносин та предмету спору, а у межах справи, розгляд якої здійснюється у письмовому провадження за відсутності сторін, - це фактично єдина можливість викласти свої аргументи щодо позовної заяви.
Суд зважає, що право кожною сторони бути почутим є одним з ключових принципів процесуальної справедливості, яка передбачена статтею 129 Конституції України й статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Учасник справи повинен мати можливість захистити свою позицію в суді. Така можливість сприяє дотриманню принципу змагальності через право особи бути почутою та прийняттю обґрунтованого і справедливого рішення. Загальна концепція справедливого судочинства, яка охоплює основний принцип, згідно з яким провадження має бути змагальним, вимагає, щоб особа могла скористатись своїм правом висловити свою позицію щодо позову.
Отже, права на доступ до суду, на змагальний розгляд і на ефективний засіб захисту права є основоположними правами осіб, які гарантуються Конвенцією. Попри свою важливість, цілі досягнення ефективності та прискорення здійснення судочинства не виправдовують порушення цих прав.
У даному випадку суд враховує, що оскільки наразі в державі триває воєнний стан і робота всіх без виключення установ, підприємств та організацій зазнає впливу внаслідок регулярних повітряних тривог та обстрілів, тому пропуск процесуального строку для подачі відзиву на позовну заяву в цьому випадку можливо визнати таким, що відбувся з поважних причин.
За вказаних обставин обмеження відповідача у праві подання відзиву на позовну заяву не буде відповідати загальним засадам справедливого судового розгляду.
Зважаючи на викладене, а також беручи до уваги, що розгляд цієї справи не є завершеним, суд з метою всебічного, повного і об`єктивного її розгляду вважає за необхідне клопотання Головного управління ПФУ в Житомирській області задовольнити, поновити останньому строк для надання відзиву на позовну заяву та здійснювати розгляд справи з урахуванням викладених у ньому заперечень. 
Інших заяв, у тому числі по суті, до суду не надходило.
Суд зазначає, що розгляд справи здійснено з урахуванням періоду перебування головуючої судді у щорічній плановій відпустці, у порядку черговості. 
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , особа якого посвідчена паспортом громадянина України № НОМЕР_1 , орган видачі 6125. (арк. справи 8)
28 січня 2026 року ОСОБА_1 звернувся до територіального органу Пенсійного фонду з заявою про призначення йому пенсії за віком. (арк. справи 36)
До вказаної заяви позивачем долучено, серед іншого, копію трудової книжки серії НОМЕР_2 , оформленої 24.02.1981 на ОСОБА_1 , у якій наявні наступні записи:
23.02.1981 прийнятий формувальником ІІ розряду на Микулинецький комбінат «Стройіндустріал»; 
08.06.1981 звільнений з роботи у зв`язку з призовом в ряди радянської армії;
01.09.1983 по 01.06.1984 навчання у Тернопільському ПТУ -1;
26.06.1984 прийнятий токарем четвертого розряду в цех №313;
15.04.1988 звільнений за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП УРСР;
05.05.1988 прийнятий токарем четвертого розряду на Микулинецький спеціалізований завод;
01.03.1994 звільнений за власним бажанням на підстав статті 38 КЗпП України;
02.03.1994 прийнятий токарем п`ятого розряду на Дружківський завод нестандартного обладнання;
31.07.2001 звільнений за згодою сторін на підставі статті 36 КЗпП України;
01.08.2001 прийнятий токарем шостого розряду ТзОВ «Еталон-Ліс»;
22.05.2002 звільнений за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України;
23.05.2002 прийнятий на роботу на посаду токаря шостого розряду ПМП «Тигр»;
31.12.2004 звільнений за згодою сторін на підставі статті 36 КЗпП України;
14.06.2022 прийнятий на роботу робітником з благоустрою КП Микулинецької селищної ради «Комунпобутсервіс». (арк. справи 41-42) 
Також позивачем надано, серед інших документів, архівну довідку від 02.05.2023 №380/26-63, видану архівним відділом Тернопільської міської ради, згідно якої у документах архівного фонду «Товариство з обмеженою відповідальністю «ТВФ «Ротор» (ВАТ «ТеКЗ», Тернопільський комбайновий завод), в особових картках звільнених працівників у 1988 році, є відомості, що наказом від 25 червня 1986 за №97 ОСОБА_1 , з 26 червня 1984 прийнято на роботу токарем 4-го розряду в цех №313. Згідно наказу від 15 квітня 1988 за №70 ОСОБА_1 звільнено з займаної посади з 21 квітня 1988 по ст.38 КЗпП України (виїзд з м.Тернополя). (арк. справи 31)
Вказана заява позивача та долучені до неї документи за принципом екстериторіальності передані на розгляд до Головного управління ПФУ в Житомирській області, яке рішенням від 05 лютого 2026 року №1926550007765 відмовило ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу 23 років. (арк. справи 39)
При цьому, за результатом розгляду документів, доданих до заяви про призначення пенсії, до страхового стажу не враховано:
- період роботи з 26.06.1984 по 15.04.1988 згідно записів трудової книжки НОМЕР_2 від 24.02.1981, оскільки запис про звільнення не завірено печаткою організації; вказаний період не зарахований згідно довідки №380/26-63 від 02.05.2023, оскільки дата наказу про прийняття « 25.06.1986» не відповідає даті на прийняття на роботу « 26.06.1984»;
- період роботи з 05.05.1988 по 01.03.1994 згідно записів трудової книжки, оскільки дата запису про звільнення з роботи дописана та неможливо ідентифікувати печатку організації, якою завірений запис про звільнення.
Разом з тим, згідно форми РС-право, відповідачем зараховано до страхового стажу позивача іншій періоди його роботи, навчання та військової служби, які в підсумку складають 16 років 2 місяці 28 днів. (арк. справи 40)
Не погоджуючись з рішенням відповідача про відмову в призначенні пенсії за віком, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Виключно законами України визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки (пункт 6 частини першої статті 92 Конституції України).
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам регулює Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-IV від 09.07.2003 (далі Закон №1058-IV).
Статтею восьмою Закону №1058-IV передбачене право громадян на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.
Згідно частини першої статті 26 Закону №1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років.
Відповідно до частини другої статті 26 Закону №1058-IV у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - від 23 до 33 років.
Як слідує з матеріалів справи, на момент вирішення питання про наявність у позивача права на призначення пенсії за віком, останньому виповнилось повних 63 роки (01.02.2026), а тому з урахуванням положень частини другої статті 26 Закону №1058-IV мінімальна кількість наявного у нього страхового стажу, для оформлення права на пенсію за віком, має становити не менше 23-х років.
Зі змісту оскаржуваного рішення слідує, що відповідачем відмовлено у призначенні позивачу пенсії за віком у зв`язку з відсутністю у нього визначеного законом мінімуму страхового стажу у кількості 23-х років та незарахуванням до його страхового стажу періодів трудової діяльності: з 26.06.1984 по 15.04.1988, а також з 05.05.1988 по 01.03.1994. 
Отже, спірним у даній справі є питання зарахування до страхового стажу позивача періодів його трудової діяльності з 26.06.1984 по 15.04.1988, а також з 05.05.1988 по 01.03.1994, у врахуванні яких відмовлено відповідачем.
Періоди, з яких складається страховий стаж, визначені в статті 24 Закону №1058-IV, відповідно до якої страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (частина друга статті 24 Закону №1058-IV).
Страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок (частина третя статті 24 Закону №1058-IV).
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом. 
У законодавстві, що діяло раніше (до 01.01.2004), зокрема у статті 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" № 1788-XII від 05.11.1991 (далі Закон №1788-ХІІ) передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативі незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру тривалості роботи і тривалості перерв.
За змістом положень статті 62 Закону № 1788-ХІІ та статті 48 Кодексу законів про працю України основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до статті 62 Закону №1788-XII постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (у редакції, чинній на дату звернення за призначенням пенсії) (далі - Порядок №637).
Пунктом 1 Порядку №637 передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Згідно пункту 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Системний аналіз наведених правових норм дає суду підстави вважати, що основним документом, який підтверджує наявність у особи стажу роботи, є трудова книжка. При цьому, чинним законодавством встановлено пріоритетність записів у трудовій книжці перед відомостями про періоди роботи, що можуть міститися в інших документах, а також необхідність надання уточнюючої довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників для підтвердження спеціального трудового стажу лише у випадку, коли в трудовій книжці відсутні відповідні відомості.
Відмовляючи позивачу у призначенні пенсії, Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області у рішенні №192550007765 від 05.02.2026 відмовило у зарахуванні до страхового стажу позивача періодів його роботи з 26.06.1984 по 15.04.1988, а також з 05.05.1988 по 01.03.1994 згідно записів трудової книжки НОМЕР_2 від 24.02.1981, оскільки запис про звільнення від 15.04.1988 не завірений печаткою організації, а печатку на записі від 01.03.1994 неможливо ідентифікувати, дата запису на звільнення з роботи дописана. 
Вирішуючи питання щодо правомірності відмови відповідача у зарахуванні до страхового стажу позивача зазначених періоді його роботи, суд вказує наступне.
Суд зазначає, що вимоги до ведення та заповнення трудових книжок працівників у період до 1992 року включно визначала Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.1974 №162 (у редакції постанови Держкомпраці СРСР від 02.08.1985 №252; зі змінами, що внесені постановою Держкомпраці СРСР від 19.10.1990 №412; далі Інструкція №162).
Разом з тим, наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за №110, затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників (далі Інструкція №58) та визначено, що з прийняттям цього наказу Інструкція №162 не застосовується.
При цьому суд зауважує, що положення Інструкції №162 та Інструкції №58 узгоджуються за своєю структурою й змістом, а відтак не потребують повторення.
Так, за змістом пункту 1.1. глави 1 Інструкції №58, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.
За правилами пункту 2.4. глави 2 Інструкції №58, усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження); записи виконуються арабськими цифрами. Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.
У пункті 2.6. глави 2 цієї ж Інструкції передбачено, що у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.
Згідно з п. 4.1 Інструкції № 58 у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.
Зміст викладених норм свідчить про те, що законодавством чітко визначено порядок організації ведення, обліку, зберігання і видачу трудових книжок працівників, а також встановлено відповідальність за порушення такого порядку.
Всі записи, які мають відношення до трудової діяльності працівника та вносяться до трудової книжки, можуть бути внесені вичерпним колом осіб.
Таким чином, позивач, як особа на яку не покладено обов`язку щодо організації ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок, не може нести відповідальність за неправильність, неточність або неповноту внесених до її трудової книжки відомостей, а тому, невірне заповнення трудової книжки не може бути підставою для відмови пенсійного органу у зарахуванні страхового стражу, результатом чого стало обмеження належного соціального захисту громадянина.
Наведене узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеній у постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17.
Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 06.02.2018 по справі № 677/277/17, недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для зазначеної у такій трудовій книжці особи.
Трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповнення роботодавцем, іншими органами трудової книжки, а тому працівник не може нести негативних наслідків порушення порядку заповнення його трудової книжки.
Підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.
ЄСПЛ також наголошує на особливій важливості принципу "належного урядування", зокрема, у справі "Лелас проти Хорватії" (заява № 55555/08) - держава, чиї органи влади не дотримувалися своїх власних внутрішніх правил та процедур, не повинна отримувати вигоду від своїх правопорушень та уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи, особливо якщо при цьому немає жодного іншого приватного інтересу" (пункт 74).
Суд вважає, що недотримання роботодавцем вимог законодавства не є відповідальністю працівника та не може бути причиною позбавлення останнього права на належне пенсійне забезпечення. Право особи на гарантоване Конституцією і законами України пенсійне забезпечення не може ставитись в залежність від дотримання відповідальною особою Інструкції про порядок ведення трудових книжок та належне зберігання архівної документації, оскільки трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповнення роботодавцем, іншими органами трудової книжки, а тому працівник не може нести і негативних наслідків порушення порядку заповнення його трудової книжки.
Соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.
Тобто, у розрізі цієї справи та за умови підтвердження трудового стажу позивач, як громадянин України, наділений правом на відповідний соціальний захист з боку держави, яка в особі своїх органів не може відмовляти у його наданні з формальних підстав.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, в постановах від 28.08.2018 у справі № 175/4336/16-а, від 25.09.2018 у справі № 242/65/17, від 27.02.2019 у справі № 423/3544/16-а та від 11.07.2019 у справі №242/1484/17, від 31.03.2020 у справі № 127/16245/17.
З наданої до матеріалів цієї судової справи трудової книжки позивача серії НОМЕР_2 встановлено наявність записів про роботу ОСОБА_1 з 26.06.1984 по 15.04.1988 на Тернопільському комбайновому заводі. Вказаний період позивача підтверджується також архівною довідкою Тернопільської міської ради від 02.05.2023 року. Відсутність печатки підприємства на записі про звільнення позивача, за наявності підпису уповноваженої особи, а також посилань на накази про прийняття та звільнення позивача з роботи, не спростовує відомості про здійснення ним трудової діяльності у вказаний період. 
Також у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_2 наявні записи про його роботу у період з 05.05.1988 по 01.03.1994 на Микулинецькому спеціалізованому заводі, які засвідчені підписами уповноваженої особи та печаткою підприємства. Посилання відповідача на неможливість ідентифікувати печатку не впливають на зміст спірних правовідносин та не спростовують обставин трудової діяльності позивача у спірний період, оскільки перед записом про прийняття на роботу наявний запис з назвою підприємства, що дозволяє його ідентифікувати. 
Враховуючи, що наявними у трудовій книжці серії НОМЕР_2 записами підтверджено періоди роботи позивача з 26.06.1984 по 15.04.1988 на Тернопільському комбайновому заводі, а також з 05.05.1988 по 01.03.1994 на Микулинецькому спеціалізованому заводі, а позивач не може нести відповідальність за неналежне ведення трудової книжки роботодавцем, тому вказані періоди підлягають зарахуванню до страхового стажу позивача та мають враховуватись при його обчисленні для призначення пенсії за віком.
З урахуванням вище викладеного суд зазначає, що внаслідок незарахування до страхового стажу періодів роботи позивача з 26.06.1984 по 15.04.1988 та з 05.05.1988 по 01.03.1994 згідно записів у трудовій книжці серії НОМЕР_2 органом Пенсійного фонду порушено права та інтереси позивача, як пенсіонера - верстви населення, яка навпаки потребує особливої уваги з боку держави в частині дотримання конституційних гарантій.
З огляду на викладене спірне рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 05.02.2026 №192550007765 підлягає скасуванню як протиправне з визначенням відповідачу обов`язку зарахувати до страхового стажу позивача періоди його роботи з 26.06.1984 по 15.04.1988 та з 05.05.1988 по 01.03.1994 згідно записів у трудовій книжці серії НОМЕР_2 (дата заповнення книжки 24.02.1981).
Стосовно позовної вимоги про зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити позивачу пенсію за віком, суд виходить з наступного.
Призначення, перерахунок, нарахування та виплата пенсій відноситься до дискреційних повноважень Головного управління Пенсійного фонду України.
Відповідно до частини першої статті 58 Закону №1058-IV пенсійний фонд є органом, який, зокрема, здійснює керівництво та управління солідарною системою, забезпечує збирання, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та готує документи для її виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування виплати пенсій.
Так, питання призначення пенсії є дискреційним повноваженням та виключною компетенцією уповноваженого органу.
Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.
Суд зазначає, що у випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення) з урахуванням встановлених судом обставин, оскільки адміністративний суд не вправі перебирати на себе повноваження суб`єкта публічної адміністрації, реалізуючи за нього процедурні дії, ухвалювати рішення чи проводити адміністративну процедуру. Таке втручання може мати місце лише у випадку, якщо судом буде встановлено, що в адміністративній процедурі фізична (юридична) особа виконала всі приписи закону, а суб`єкт владних повноважень у відповідь необґрунтовано й незаконно не вчинив належну дію чи не ухвалив необхідне рішення. Тобто нарахування та виплата пенсії є дискреційним повноваженням пенсійного органу. У такому випадку, суд може лише зобов`язати пенсійний орган повторно розглянути заяву про призначення пенсії.
Враховуючи, що процедура призначення пенсії включає в себе певний алгоритм дій, у тому числі обчислення страхового стажу, вирахування його коефіцієнту, співвідношення із заробітком особи тощо, що належить до дискреційних повноважень системи органів Пенсійного фонду України, і адміністративний суд не уповноважений перебирати на себе функції такого органу за наявності у нього права дискреційного розсуду, тому позовні вимоги в частині зобов`язання призначити пенсію задоволенню не підлягають.
Разом з тим, з метою поновлення порушених прав позивача, при цьому не втручаючись у дискреційні повноваження відповідача, суд вважає за необхідне, застосовуючи частину другу статті 9 КАС України, вийти за межі заявлених позовних вимог та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду в Житомирській області повторно розглянути подану позивачем заяву про призначення пенсії за віком від 28.01.2026 та прийняти відповідне рішення.
Таким чином суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.
Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. (перше речення частини третьої статті 139 КАС України)
У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. (частина 8 статті 139 КАС України)
Враховуючи, що дані правовідносини пов`язані із захистом соціальних прав позивача, який відноситься до уразливих верств населення, а спір виник внаслідок прийняття відповідачем протиправного рішення, тому суд приходить до висновку про необхідність відшкодування за рахунок його бюджетних асигнувань понесені позивачем витрати зі сплати судового збору у сумі 1064,96 грн у повному обсязі.
Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ВИРІШИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково. 
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 05 лютого 2026 року №192550007765 щодо відмови ОСОБА_1 в призначені пенсії за віком.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 28 січня 2026 року про призначення пенсії за віком, зарахувавши до його страхового стажу періоди трудової діяльності згідно трудової книжки серії НОМЕР_2 (дата заповнення книжки 24.02.1981) з 26.06.1984 по 15.04.1988 та з 05.05.1988 по 01.03.1994.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 1064 (одна тисячі шістдесят чотири) гривні 96 копійок. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Повне судове рішення складено 29 червня 2026 року.
Реквізити учасників справи:
позивач:
- ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 код РНОКПП НОМЕР_3 ); 
відповідач:
- Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (місцезнаходження: вул. Ольжича, 7, м.Житомир, Житомирський р-н, Житомирська обл., 10003 код ЄДРПОУ 13559341); 
третя особа:
- Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (місцезнаходження: майдан Волі, буд.3, м.Тернопіль, Тернопільський р-н, Тернопільська обл., 46001 код ЄДРПОУ/РНОКПП 14035769) .
Головуючий суддя Мірінович У.А.