ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2026 року 
м. Київ

справа № 607/10599/20
провадження № 61-480св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Крата В. І., 

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка підписана представником Авдєєнком Владиславом Валерійовичем , на ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 18 грудня 2025 року у складі колегії суддів Костів О. З., Гірського Б. О., Хома М. В.,

Історія справи 
Короткий зміст позовної заяви, судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій та заяви про ухвалення додаткового рішення

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про поділ земельної ділянки.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 червня 2025 року, яке залишене без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 08 грудня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування частини земельної ділянки, відмовлено у повному обсязі.

У грудні 2025 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Авдєєнко В. В., подав до апеляційного суду заяву про ухвалення додаткового рішення про розподіл витрат відповідача на професійну правничу допомогу згідно з наданим доказами - ордер на надання правничої допомоги від 01 жовтня 2025 року, договір від 01 жовтня 2025 року та детальний опис робіт (наданих послу), виконаних адвокатом в сумі 20 000 грн, а саме: вивчення апеляційної скарги (1 година роботи), підготовка відзиву (2 години роботи), участь в судових засіданнях (2 години роботи).

Короткий зміст оскарженої ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 18 грудня 2025 року в задоволенні заяви представника ОСОБА_2 - адвоката Авдєєнка В. В. про ухвалення додаткового рішення у справі № 607/10599/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 червня 2025 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про витребування частини земельної ділянки - відмовлено.

Апеляційний суд виходив з того, що:
витрати на професійну правничу допомогу належать до судових витрат, що, однак, не зумовлює висновку про їх обов`язкову наявність у кожній справі;
розподіл витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді апеляційної інстанції, не здійснювався, оскільки ОСОБА_2 та його представник не надали відповідних доказів понесення таких витрат (рахунки, детальний обсяг виконаних робіт (наданих послуг), їх необхідність, співмірність з урахуванням складності справи, обсягу виконаних робіт та ціни позову);
при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, зокрема, у відзиві на апеляційну скаргу, представник ОСОБА_2 - адвокат Авдєєнко В. В. заявив про намір подати докази витрат на правничу допомогу після ухвалення судом апеляційної інстанції рішення;
однак, представник Окопного С. В. всупереч вимог частини першої статті 246 ЦПК України не вказав на наявність будь-яких поважних причин неможливості подання доказів про такі витрати до закінчення судових дебатів у справі;
разом з тим, обґрунтувань поважності причин не подання таких доказів суду до завершення розгляду справи представник відповідача не подав, хоча станом на 08 грудня 2025 року у представника був договір про надання правничої допомоги від 01 жовтня 2024 року, в якому сторони погодили розмір гонорару адвоката 20 000 грн (пункт 3.1 договору), при тому, що адвокат Авдєєнко В. В. був присутній на кожному судовому засіданні, та ні в судових засіданнях, ні у поданій заяві не обґрунтував поважність причин не подання таких доказів суду до закінчення розгляду справи;
апеляційний суд вважає, що заявником не вчинено передбачених цивільно-процесуальним законом дій щодо обґрунтування поважності причин неможливості подати докази розміру понесених витрат до закінчення судових дебатів;
ураховуючи вищенаведене, підстав для ухвалення додаткового рішення немає, тому в задоволенні заяви необхідно відмовити.

Короткий зміст вимог касаційної скарги 

У січні 2026 року ОСОБА_2 через систему «Електронний суд» звернувся з касаційною скаргою, яка підписана Авдєєнком В. В . Просив скасувати ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 18 грудня 2025 року, а справу в цій частині направити на новий розгляд в суд апеляційної інстанції.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтована тим, що:
як видно з мотивувальної частини ухвали, як на підставу її прийняття суд посилається на ту обставину, що ОСОБА_2 до завершення судових дебатів не заявив суду про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді, й, відповідно, не надав документів, які ці витрати підтверджують, а тому суд не має підстав розподіляти ці витрати. Разом з тим, доводи суду не грунтуються на дійсних обставинах справи, а судом було істотно порушено норми процесуального права, що зумовило прийняття неправомірної ухвали;
ЦПК України не визначає вимоги щодо форми заяви про подання доказів, які обгрунтовують судові витрати сторони, а враховуючи вимоги закону про те, що така заява може бути заявлена усно, слід припустити, що заява може бути зроблена у довільній формі. Заява про подання доказів понесення судових витрат була зроблена відповідачем у відзиві на апеляційну скаргу, а самі докази було подано в межах 5 днів після прийняття постанови за результатами розгляду апеляційної скарги;
проте, суд апеляційної інстанції на вказані обставини уваги не звернув, неправильно вважав, що до завершення судових дебатів мала бути подана відповідачем заява про розподіл судових витрат, а тому неправильно застосував норми процесуального права (частину 8 статті 141 ЦПК України), що зумовило прийняття незаконної ухвали.

Позиція інших учасників справи

У лютому 2026 року ОСОБА_1 засобами поштового звязку подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу за підписом представника Череватого П. М., в якому просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Відзив на касаційну скаргу обґрунтований тим, що: 
обставини викладені в касаційній скарзі не відповідають обставинам, які було встановлено судом апеляційної інстанції в оскарженій ухвалі;
судом апеляційної інстанції було відмовлено у задоволенні заяви не з підстав відсутності заяви про розподіл судових витрат до завершення судових дебатів, як про це зазначає скаржник, а з підстав того, що відповідач маючи на час судових дебатів докази понесення ним судових витрат їх не подав та не обґрунтував поважності їх неподання при зверненні з заявою про ухвалення додаткового рішення;
як вбачається з матеріалів справи, у відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначав, що очікує понести витрати на оплату послуг адвоката в розмір 20000 грн;
до заяви про ухвалення додаткового рішення, представник відповідача долучив договір про надання правової допомоги від 01 жовтня 2024 року, в якому сторони погодили розмір гонорару адвоката;
отже докази, які подані відповідачем, датовані задовго до ухвалення судового рішення;
обґрунтувань поважності неподання такого договору до закінчення судових дебатів у справі представник відповідача не подав, хоча вказані докази були у нього станом на дату ухвалення судового рішення;
враховуючи наведене суд апеляційної інстанції правомірно відмовив відповідачу у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення та стягнення судових витрат.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 20 січня 2026 року відкрито касаційне провадження у справі № 607/10599/20. Витребувано справу з суду першої інстанції. 

У лютому 2026 року матеріали цивільної справи № 607/10599/20 надійшли до Верховного Суду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 20 січня 2026 року зазначено, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження, оскільки касаційна скарга містить підстави касаційного оскарження, передбачені абзацом 2 частини другої статті 389 ЦПК України (порушення норм процесуального права).

Позиція Верховного Суду

Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення (частина третя статті 270 ЦПК України).

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша - друга статті 133 ЦПК України).

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).

Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Порядок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу здійснюється відповідно до статей 134, 137, 141 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частини третя-п`ята статті 137 ЦПК України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 в справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зазначено, що: «Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів. При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України). Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Це підтверджується і такими нормами ЦПК України. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності».

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог (частина перша статті 246 ЦПК України).

У випадку якщо сторона з поважних причин до закінчення судових дебатів не могла подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, та подає ці докази разом з відповідною заявою після прийняття рішення по суті позовних вимог, то така сторона повинна обґрунтувати поважність причин не подання таких доказів суду до закінчення судових дебатів у справі; у разі відсутності обґрунтування поважних причин чи їх неповажності суд відмовляє в задоволенні заяви про стягнення витрат (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 січня 2024 року у справі № 285/5547/21 (провадження № 61-4799св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року в справі № 346/2744/21 (провадження № 61-10543сво23)).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07 лютого 2024 року в справі № 910/216/23, на яку є посилання в касаційній скарзі, зазначено, що: «Водночас частиною першою статті 221 ГПК України передбачено якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Така норма кореспондується з частиною восьмою статті 129 ГПК України, якою визначено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. У справі, що переглядається, суд апеляційної інстанції встановив, що позивач або його представник не подали докази, що підтверджують розмір понесених позивачем витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції до ухвалення апеляційним судом судового рішення, або заяву про те, що докази розміру судових витрат будуть надані після ухвалення судового рішення протягом п`яти днів. Наведене скаржник не спростовує. Доводи скаржника, що він зазначив орієнтовний розмір витрат на правничу допомогу в апеляційних скаргах та відзивах на апеляційні скарги відповідача, що, на його думку, є підставою для відшкодування понесених витрат, є необґрунтованими, адже це була заява про попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач очікував понести (поніс) у зв`язку із розглядом справи у суді апеляційної інстанції (частина перша статті 124 ГПК України). Водночас заяви, яка стосується витрат на професійну правничу допомогу, яка б змістовно висловлювала намір позивача отримати за результатами розгляду спору по суті відшкодування витрат, апеляційні скарги та відзиви на апеляційні скарги відповідача не містять. Аргументи скаржника, що в матеріалах справи були докази, які підтверджують понесення судових витрат, визнаються необґрунтованими, оскільки, як вказує сам позивач, додаткові угоди, в яких було узгоджено фіксований розмір витрат на правничу допомогу понесених у суді апеляційної інстанції, було надано заявником після ухвалення постанови у справі. Тобто на момент ухвалення постанови у суду були відсутні докази на підтвердження факту понесення позивачем витрат на правову допомогу у суді апеляційної інстанції і сторона не заявила до судових дебатів про намір надати відповідні докази після ухвалення рішення. Незаявлення до ухвалення судового рішення про необхідність розподілу витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції та про подання відповідних доказів протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду є підставою для відмови у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення щодо таких судових витрат, а не для залишення її без розгляду». 

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).

У справі, що переглядається:
рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 червня 2025 року, яке залишене без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 08 грудня 2025 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування частини земельної ділянки, відмовлено у повному обсязі;
09 грудня 2025 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Авдєєнко В. В., подав до апеляційного суду заяву про ухвалення додаткового рішення про розподіл витрат відповідача на професійну правничу допомогу згідно з наданими доказами - ордер на надання правничої допомоги від 01 жовтня 2025 року, договір від 01 жовтня 2025 року та детальний опис робіт;
відмовляючи у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення, апеляційний суд зазначив, що у відзиві на апеляційну скаргу, представник ОСОБА_2 - адвокат Авдєєнко В. В. заявив про намір подати докази витрат на правничу допомогу після ухвалення судом апеляційної інстанції рішення, однак, не вказав на наявність будь-яких поважних причин неможливості подання доказів про такі витрати до закінчення судових дебатів у справі, обґрунтувань поважності причин не подання таких доказів суду до завершення розгляду справи представник відповідача не подав, хоча станом на 08 грудня 2025 року у представника був договір про надання правничої допомоги від 01 жовтня 2024 року, в якому сторони погодили розмір гонорару адвоката 20 000 грн (пункт 3.1 договору), при тому, що адвокат Авдєєнко В. В. був присутній на кожному судовому засіданні, та ні в судових засіданнях, ні у поданій заяві не обґрунтував поважність причин не подання таких доказів суду до закінчення розгляду справи;
аналіз матеріалів справи свідчить, що договір про надання правничої допомоги від 01 жовтня 2024 року вперше був поданий до суду разом з заявою про ухвалення додаткового рішення в суді апеляційної інстанції;
за таких обставин апеляційний суд обгрунтовано відмовив у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд неправильно вважав, що до завершення судових дебатів мала бути подана відповідачем заява про розподіл судових витрат безпідставні, спростовуються змістом оскарженої ухвали, відповідно до якої мотивами відмови в ухваленні додаткового рішення слугувало несвоєчасне подання доказів, без зазначення поважності причин пропуску строку на їх подачу.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги, не дають підстави для висновку, що судове рішення ухвалено без дотримання норм процесуального права. У зв`язку із наведеним, касаційний суд вважає, що: касаційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржене судове рішення - без змін

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка підписана представником Авдєєнком Владиславом Валерійовичем , залишити без задоволення.

Ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 18 грудня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді: І. О. Дундар
Є. В. Краснощоков
В. І. Крат