Справа № 211/3771/26
Провадження № 2/211/4052/26

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
іменем України

10 червня 2026 року Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:
головуючої судді – Ніколенко Д.М.,
за участю секретаря судового засідання – Медведєвої А.Д.,
представниці позивачки – ОСОБА_1 (ВКЗ),
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю, - 
встановив:
позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 19 грудня 1991 року між нею, ОСОБА_2 , та Новогригорівським шовкорадгоспом м. Дружківки було укладено Договір купівлі-продажу 1/2 частки житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , будинок шість. Згідно з пунктом 2 вказаного договору, продаж вчинено за 4 820 карбованців, які були сплачені позивачем повністю до підписання договору, що прямо зазначено в тексті правочину: «гроші одержав ОСОБА_4 шовкорадгосп повністю, до підписання цього договору». Договір посвідчено 19 грудня 1991 року старшим державним нотаріусом Дружківської державної нотаріальної контори Гурінович Л.І. та зареєстровано в реєстрі за № 1-3019. Предметом договору є одноповерховий цегловий житловий будинок «A-1» жилою площею 62,4 кв.м. та надвірні будівлі: літня кухня «Б-1» шлакоблочна, сарай «В-1» шлакоблочний, сарай «Г-1» шлакоблочний, погріб «Д-1» цегловий, сарай «Е-1» шлакоблочний, погріб «Ж» цегловий, огородження «№1» дерев`яне. У постійне користування покупця переходить 1/2 частина будинку, сарай В-1, сарай Г-1, літня кухня Б-1, погріб Д-1, 1/2 частина огорожі, жилою площею 38,7 кв.м. Об`єкт розташований на земельній ділянці площею 3 367,0 кв.м. 1/2 частина будинку належала продавцю - Новогригорівському шовкорадгоспу на підставі рішення Дружківської міської Ради народних депутатів від 15 травня 1991 року №168, зареєстрованого в Костянтинівському БТІ 20 червня 1991 року під № 113 кн. 2а. Інвентаризаційна оцінка 1/4 частини будинку становила 4 820 карбованців. Згідно реєстраційного штампу Костянтинівського бюро технічної інвентаризації, проставлений на зворотній стороні договору купівлі-продажу 21 січня 1992 року, 1/2 частка будинку за адресою: АДРЕСА_2 , була зареєстрована за правом особистої власності за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 19/XII-92, з внесенням до реєстрової книги: запис № 629, книга 45. Штамп скріплений печаткою Костянтинівського міського бюро технічної інвентаризації Донецької області. Таким чином, вже на момент первинної державної реєстрації права власності у січні 1992 року компетентний державний орган (на той час Бюро технічної інвентаризації) кваліфікував набуте позивачем майно саме як особисту власність, а не як спільну сумісну власність подружжя. Ця кваліфікація була здійснена відповідно до законодавства, що діяло на момент реєстрації, і відображає правову природу правочину, що полягає у викупі частини будинку, що перебувала у користуванні позивача, за її особисті кошти. Зазначена реєстрація є додатковим та самостійним доказом того, що спірне майно з моменту його набуття було і залишається особистою приватною власністю позивача. Це також свідчить про те, що відповідач протягом всього періоду перебування у шлюбі не реалізував свої право заперечити віднесення майна до особистої приватної власності та відповідно відобразити інше в державному реєстр прав власності. Факт реєстрації права власності додатково підтверджується довідкою КП «Дружківське міське бюро технічної інвентаризації» № 1928 від 26 серпня 2024 року. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 401266586 від 29 жовтня 2024 року (реєстратор Рєдькін М.О., Виконавчий комітет Дружківської міської ради), об`єкту присвоєно реєстраційний номер 3032711814120. Тип об`єкта: житловий будинок, загальна площа 76,5 кв.м., житлова площа 62,4 кв.м. Номер відомостей про речове право: 57309897. Вид спільної власності: спільна часткова (примітка: будинок на 2 господарі). Розмір частки: 1/2. Власник: ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 . Попри те, що спірна нерухомість була формально придбана у період зареєстрованого шлюбу, вона є особистою приватною власністю позивача в розумінні сімейного законодавства. Як встановлено заочним рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області та додатково підтверджується доданими до позову доказами, шлюб між позивачем та відповідачем зареєстрований 19 липня 1975 року у Відділі ЗАГС Костянтинівського міськвиконкому, та рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 14 травня 2020 року у справі № 233/8708/19 - розірвано. З осені 1982 року вони проживали окремо, не мали спільного побуту, не вели спільного господарства та не підтримували стосунків, характерних для подружжя. Факт її тривалого одноосібного проживання та ведення господарства підтверджується записами у домовій книзі, розпочатій у 1992 році, де зазначено про реєстрацію лише позивача та її дітей, сина ОСОБА_5 та доньки ОСОБА_6 . Відповідач за вказаною адресою ніколи не проживав та не був зареєстрований, що також підтверджується Витягом з реєстру територіальної громади щодо зареєстрованих осіб від 11 жовтня 2023 року та доданою нотаріальною посвідченою заявою сусідів. У 1992 році ОСОБА_2 придбала частину будинку за рахунок власних коштів та банківського кредиту, отриманого в Ощадному банку (Сбербанку). Свідкам це достовірно відомо, оскільки того ж року подружжя Ушакових оформлювало аналогічний кредит у тому ж банку для придбання іншої частини будинку, і між сусідами обговорювались питання оформлення документів на житло. Для погашення вказаного кредиту ОСОБА_2 була змушена вести підсобне господарство, взяти на відгодівлю худобу, утриманням та доглядом за якою займалася самостійно, без будь-якої допомоги колишнього чоловіка. З огляду на викладене вище позивач змушена звернутися до суду для захисту своїх прав та просить визнати особистою приватною власністю ОСОБА_2 1/2 частку житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта: 3032711814120), набуту за Договором купівлі-продажу від 19 грудня 1991 року, посвідченим нотаріусом Дружківської ДНК Гурінович Л.І., реєстровий № 1-3019.
Ухвалою Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 квітня 2026 року провадження у справі відкрито, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 травня 2026 року підготовче судове засідання закрите, призначено справу до судового розгляду.
Протокольною ухвалою від 10 червня 2026 року розгляд справи ухвалено проводити в заочному порядку.
У судовому засіданні представниця позивачки адвокатка Никоненко Т.М. позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення у справі.
Позивачка ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.
Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомив, правом подання відзиву не скористався.
Допитана у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_7 суду пояснила, що вона є донькою сторін у справі. Батько ніколи не приймав участі у її житті. У спірному будинку вона проживала з братом і матір`ю, яка в 1991 році придбала його за власні та кредитні кошти у власність. Крім того, вони тримали господарство, з якого також мали певний дохід.
Допитана у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_8 суду пояснила, що знає позивачку з 1984 року, оскільки вони проживали через стінку в спірному будинку. її чоловік разом із позивачкою працювали в школі. В 1991 році їм було дозволено за гроші приватизувати будинок, де вони проживали. Позивачка задля виплати вартості частини будинку брала кредит і їм теж порадила це зробити. В подальшому вони всі разом викупили будинок і продовжили там проживати аж до 2025 року. На час приватизації відповідач не проживав з ОСОБА_2 . Вона самостійно вела господарство, виховувала двох дітей. За кредит також платила виключно позивачка, бо відповідач взагалі не приймав участі у веденні спільного господарства та у вихованні спільних дітей.
Допитаний у якості свідка ОСОБА_9 суду пояснив, що знає позивачку років 40. Разом десь 30 років працювали в школі і з 1984 року були сусідами по будинку. Коли вони переїхали до Новогригорівки, то отримали як вчителі від Радгоспу будинок для проживання. В 1991 році цей будинок передали на приватизацію і дозволили їм за гроші його викупити. Позивачка для цього навіть брала кредит в банку і порадила йому зробити аналогічним чином. Відповідача він також знав, останні рази бачив його ще в 1987 році, він проживав на той час з позивачкою не постійно, іноді навідувався до будинку. Весь час в будинку проживала позивачка зі своїми дітьми. Позивачка працювала, навіть понаднормово, оскільки самостійно вела господарство, тримала худобу та виплачувала кредит за будинок. Власноручно ОСОБА_2 здійснювала ремонтні роботи в будинку.
Вислухавши представницю позивачки, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та подані сторонами докази на підтвердження обґрунтованості заявлених вимог та заперечень, суд дійшов такого висновку.
У судовому засіданні встановлено, що з 19 липня 1975 позивач ОСОБА_10 та відповідач ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі. Заочним рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 14 травня 2020 року в справі №233/8708/19 шлюб було розірвано, рішення не оскаржене та набрало законної сили 06 серпня 2020 року (а.с. 14 – копія рішення).
Під час перебування в шлюбі, а саме 19 грудня 1991 року, була придбана та оформлена на ім`я позивача, ОСОБА_2 , 1/2 частка житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Договором купівлі-продажу від 19 грудня 1991 року, посвідченим нотаріусом Дружківської ДНК Гурінович Л.І., реєстровий № 1-3019, та зареєстрованим у Костянтинівському бюро технічної інвентаризації 21 січня 1992 року, а також довідкою КП «Дружківське міське бюро технічної інвентаризації» № 1928 від 26 серпня 2024 року (а.с. 9 – копія договору, а.с. 10, 11 – копія технічного паспорту, а.с. 15 – копія довідки, а.с. 17 – копія витягу).
Як вбачається із записів у домовій книзі, розпочатій 01 липня 1992 року, за адресою: АДРЕСА_1 , були зареєстровані лише позивачка та її з відповідачем діти: син ОСОБА_11 та донька ОСОБА_12 , які наразі є повнолітніми. Відповідач, у свою чергу, за вказаною адресою ніколи не був зареєстрований, що також підтверджується відповіддю на запит суду (а.с. 12, 13 – копія домової книги, а.с. 28 – відповідь Костянтинівської міської військової адміністрації від 17 квітня 2026 року за №257/26).
Позивачка стверджує, що спірна 1/2 частка житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель належить їй на праві особистої приватної власності з огляду на те, що у 1991 році вона придбала частину будинку за рахунок власних коштів та банківського кредиту, отриманого в Ощадному банку (Сбербанку).
Вказані обставини були підтверджені у судовому засіданні свідками ОСОБА_7 , яка є донькою сторін у справі, та ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , які є власниками іншої 1/2 частки житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель за адресою: АДРЕСА_1 .
Крім того, у справі наявна копія нотаріально завіреної заяви від 25 жовтня 2025 року, зареєстрована у реєстрі за № 2250, 2251 (а.с. 21), з якої вбачається, що подружжя Ушакових підтверджують факт того, що ОСОБА_2 з 1982 року проживала у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , з моменту заселення її колишній чоловік з нею та дітьми не проживав, спільного господарства не вів, матеріально не допомагав. У 1984 році родина ОСОБА_13 переїхала до другої частини будинку. Відтоді вони стали сусідами, тому бачили, позивач жила та дбала про господарство самостійно, утримувала будинок, обробляла огород. У 1992 році ОСОБА_2 за рахунок власних коштів та кредиту, отриманого в Ощадбанку, придбала 1/2 частку будинку. Вони це достовірно знають, оскільки саме в цей час взяли аналогічний кредит для купівлі іншої 1/2 частки будинку. Виплачувати кредит колишній чоловік не допомагав позивачу.
За приписами статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 
Згідно частини 1 статті 61 Сімейного кодексу України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. 
Особистою приватною власністю дружини, чоловіка, у відповідності з частиною 1 статті 57 Сімейного кодексу України, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Згідно роз`яснень, наданих у пункті 24 Постанови Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.
Пунктом 30 постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено наступне: «Якщо за час окремого проживання подружжя, після фактичного припинення шлюбних відносин, спільне майно його членами не придбавалося, суд, відповідно до частини 6 статті 57 СК (2947-14), може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин».
Для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. 
При вирішенні спорів про належність майна на праві спільної сумісної власності подружжю, суду в першу чергу належить встановити час набуття такого майна. При встановленні судом факту набуття майна у період шлюбу, на таке майно поширюється презумпція спільності майна подружжя. Факт набуття майна у період шлюбу доводить той із подружжя, який на нього посилається в обґрунтування своїх вимог про поділ такого майна. Спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно набуте у період шлюбу є спільним сумісним майном (Постанова ВС у справі 595/324/17).
Згідно вимог статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
З наведених доказів та показань свідків вбачається, що спірна 1/2 частина житлового будинку хоча й була придбана під час шлюбу сторін, але за особисті кошти позивача та кредитні кошти, які в подальшому були виплачені особисто ОСОБА_2 . Тому суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги позивача у повному обсязі та визнати за нею право особистої приватної власності на спірну 1/2 частину житлового будинку.
Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.
Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.
Суд вважає за необхідне витрати по сплаті судового збору віднести за рахунок позивача, тому що остання не вимагає стягнення його з відповідача у справі.
Керуючись статтями 4, 12, 13, 76-80, 82, 89, 141, 263-265, 280-284, 288, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд-
ухвалив:
позов ОСОБА_2 – задовольнити.
Визнати за  ОСОБА_2 (  ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) право особистої приватної власності на 1/2 частку житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта: 3032711814120), набуту за Договором купівлі-продажу від 19 грудня 1991 року, посвідченим старшим нотаріусом Дружківської державної нотаріальної контори Гурінович Л.І., реєстровий № 1-3019.
Витрати віднести за рахунок позивача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
На рішення суду позивачем може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення. 
Повне рішення складене 10 червня 2026 р.

Суддя         Д.М. Ніколенко