РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

м. Вінниця
26 червня 2026 р.  Справа № 640/30838/21

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Віятик Наталії Володимирівни, розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, в якому просить:
- стягнути з Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції на користь ОСОБА_1 частину невиплаченої компенсації за невикористану відпустку у розмірі 19338 грн;
- стягнути з Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення;
- стягнути з Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі 19108,76 грн; 
- стягнути з Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 10000 грн.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що зазначив, що наказом Головного територіального управління юстиції у Київській області від 24.12.2019 року № 2118/4 його було звільнено з посади головного спеціаліста 26 грудня 2019 року на підставі пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» (у зв`язку з ліквідацією державного органу). 
Позивач вказує, що в день звільнення відповідач порушив вимоги статті 47 та статті 116 Кодексу законів про працю України, не провівши з ним повного розрахунку. Зокрема, йому не було виплачено грошову компенсацію за 55 календарних днів невикористаної щорічної відпустки, а також гарантовану вихідну допомогу. Лише 11.02.2020 року відповідач частково перерахував кошти в сумі 28 433,90 грн. Позивач вважає, що розрахунок компенсації за відпустку мав здійснюватися на основі середнього заробітку за останні 2 місяці роботи, а не 12 місяців, як це самовільно зробив роботодавець. У зв`язку з цим позивач просить стягнути залишок заборгованості за відпустку в розмірі 19 338,00 грн, вихідну допомогу в розмірі 19 108,76 грн, середній заробіток за весь час затримки по день винесення рішення суду та 10 000,00 грн моральної шкоди.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.11.2021 прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі та визначено, що справа буде розглядатись без проведення судового засідання та виклику осіб.
Через канцелярію Окружного адміністративного суду міста Києва 30.11.2021 надійшло клопотання відповідача про залишення позовної заяви без руху, в якому зазначено про те, що заявлена позивачем позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації втрати частини доходів не підпадає під категорію пільгової та підлягає оплаті судовим збором. Крім того, відповідач вказує на те, що позивачем було пропущено строк на звернення до суду.
Окрім того, відповідач проти позову заперечував, надіславши відзив, у якому просив повністю відмовити у задоволенні позовних вимог. Свою правову позицію мотивував тим, що розрахунок компенсації за відпустку було проведено у відповідності до пункту 2 розділу ІІ Порядку № 100, виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців, що передували місяцю виплати (грудень 2018 — листопад 2019 року), відтак сума 28 433,90 грн є остаточною та правильною. 
Заперечуючи проти вихідної допомоги, відповідач наголосив, що станом на дату звільнення позивача (26.12.2019) частина 4 статті 87 Закону України «Про державну службу» не містила посилань на пункт 1-1 (ліквідація органу) як на підставу для виплати вихідної допомоги. 
Також відповідач заявив про пропуск позивачем місячного строку звернення до суду, встановленого статтею 122 КАС України, оскільки позов до адміністративного суду було подано лише у жовтні 2021 року.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.12.2021 позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу десятиденний строк з дня отримання цієї ухвали для усунення недоліків позовної заяви.
Позивач скористався своїм процесуальним правом та подав відповідь на відзив, у якій зазначив, що строк звернення до суду не пропущено, оскільки первинно він звернувся за захистом своїх прав до Подільського районного суду м. Києва ще 23.01.2020 року (в межах місячного строку). Провадження у цивільній справі було закрите лише 16.09.2021 року через належність спору до адміністративної юрисдикції, після чого позивач невідкладно звернувся до ОАСК. Щодо вихідної допомоги позивач наголосив на існуванні технічної законодавчої прогалини, яка має усуватися шляхом субсидіарного застосування статті 44 КЗпП України.
Також, 29.12.2021 позивачем подано заяву на виконання вимог ухвали суду від 15.12.2021, зокрема, надано докази сплати судового збору та обґрунтувано строк звернення до суду з цим позовом.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.01.2022 продовжено розгляд справи, оскільки позивачем усунуті недоліки позовної заяви.
В подальшому, Законом України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" від 13.12.2022 № 2825-IX (зі змінами, внесеними згідно із Законом № 3863-IX від 16.07.2024) постановлено ліквідувати Окружний адміністративний суд міста Києва, утворити Київський міський окружний адміністративний суд із місцезнаходженням у місті Києві; територіальна юрисдикція Київського міського окружного адміністративного суду поширюється на місто Київ.
Станом на день набрання чинності Законом № 2825-IX, дану адміністративну справу Окружним адміністративним судом міста Києва не було розглянуто.
На виконання вимог Закону № 3863-ІХ наказом ДСА України від 16 вересня 2024 року № 399 затверджено Порядок передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва, згідно якого дану справу було направлено до Вінницького окружного адміністративного суду.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.03.2025 року, вказану справу передано для розгляду судді Вінницького окружного адміністративного суду Віятик Н.В.
Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 11.03.2025 року дану справу прийнято до свого провадження та надано учасникам справи строк для надання письмових пояснень.
Позивачем подані додаткові пояснення, в яких повідомив про актуальність спірних правовідносин.
Представником відповідача подано заяву, в якій повідомив, що заперечує щодо задоволення позову з підстав, викладених у раніше поданому відзиві та просить у задоволенні позову відмовити.
Згідно з ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Вивчивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
Позивач обіймав посаду головного спеціаліста у Головному територіальному управлінні юстиції у Київській області та мав офіційний статус державного службовця. 
Наказом Головного територіального управління юстиції у Київській області від 24.12.2019 року № 2118/4 позивача звільнено із займаної посади 26.12.2019 року на підставі пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», у зв`язку з ліквідацією державного органу. 
13.01.2020 позивач звернувся з письмовою заявою до голови ліквідаційної комісії Головного територіального управління юстиції у Київській області Круць А.О., з вимогою виплатити компенсацію за невикористану відпустку (вх. 5-8-25 від 13.01.2020) та з аналогічною заявою до Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції України (правонаступника Головного територіального управління юстиції у Київській області, що ліквідується).
Наказом Головного територіального управління юстиції у Київській області Міністерства юстиції України від 24.01.2020 № 3/4 «Про виплату компенсації ОСОБА_1 » на підставі звернення ОСОБА_1 № 5-8-25 від 13.01.2020 прийнято рішення виплатити ОСОБА_1 , який працював на посаді головного спеціаліста відділу розгляду звернень та забезпечення діяльності комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області компенсацію за невикористану відпустку у кількості 55 днів.
04.02.2020 у відповіді на звернення від 13.01.2020, голова ліквідаційної комісії ГТУЮ у Київській області А.О. Круць, повідомив що в наказі Головного територіального управління юстиції у Київській області № 2118/4 від 24.12.2019 допущено технічну помилку, а саме не зазначені відомості про виплату компенсації за невикористану відпустку.
Фактичне безготівкове перерахування фінансових коштів у розмірі 28 433,90 грн відбулося 11.02.2020. 
Позивач зазначає, що дійсно 11.02.2020 відповідачем було сплачено на його користь частину належних коштів, як компенсацію за невикористану відпустку у сумі 28433,90 грн, однак, вказана сума є частиною коштів, які мав сплатити відповідач. Остаточний розрахунок не проведено по теперішній час.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд керується такими мотивами.
Суд насамперед зазначає, що відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2019 року №870 "Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції" вирішено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства юстиції за переліком згідно з додатком 1 до нього.
Згідно з пунктом 2 постанови №870 вирішено утворити як юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції за переліком згідно з додатком 2.
Відповідно до пункту 3 постанови №870 територіальні органи Міністерства юстиції, які ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови, продовжують здійснювати повноваження та функції, покладені на зазначені органи, до завершення здійснення заходів, пов`язаних з утворенням міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції; здійснення заходів, пов`язаних з ліквідацією територіальних органів згідно з пунктом 1 цієї постанови та утворенням міжрегіональних територіальних органів згідно з пунктом 2 цієї постанови, покладається на Міністерство юстиції; міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції, що утворюються згідно з пунктом 2 цієї постанови, є правонаступниками територіальних органів Міністерства юстиції, які ліквідуються згідно з пунктом 1.
Наказом Міністерства юстиції України від 23.10.2019 року №3228/5 «Про внесення змін до деяких наказів Міністерства юстиції України» внесені зміни до наказу Міністерства юстиції України від 23.09.2011 №1707/5 та затверджено зміни до Положення про Головні територіальні управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого наказом №1707/5 від 23.09.2011. Згідно із зазначеними змінами, серед іншого, у тексті Положення слова «Головне територіальне управління юстиції» в усіх відмінках і числах замінено словами «Міжрегіональне управління» у відповідних відмінках і числах.
На підставі зазначених нормативно-правових актів Головне територіальне управління юстиції у Київській області увійшло до переліку ліквідованих установ, а 12.03.2021 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань було офіційно внесено запис про припинення цієї юридичної особи. 
З огляду на імперативні вимоги урядової постанови та наказу Міністерства юстиції України, новостворене Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції є повним правонаступником ліквідованого (реорганізованого) органу, а тому є належним відповідачем у даній судовій справі та несе відповідальність за зобов`язаннями перед позивачем.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Положеннями ст. 43 Конституції України визначено, що кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 889-VIII) визначено принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про державну службу», державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.
Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.
Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про державну службу», цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.
Згідно з пунктом 3 частини другої статті 3 Закону № 889-VIII дія цього Закону поширюється на державних службовців, зокрема, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади.
Положеннями статті 5 Закону України «Про державну службу», встановлено, що правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. 
Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.
Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Підстави для припинення державної служби визначені у статті 83 Закону України «Про державну службу», відповідно до пункту 4 частини 1 якої державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону).
Відповідно до п.п. 1 та 1-1 ч. 1 ст. 87 Закону № 889 підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:
1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу;
1-1) ліквідація державного органу.
Відповідно до статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КзпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Положеннями статті 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Суд зазначає, що наведена норма встановлює прямий обов`язок роботодавця провести з працівником повний розрахунок в день звільнення та завчасно письмово повідомити його про відповідні нараховані суми до моменту їх фактичної виплати. Таке повідомлення дозволяє усунути розбіжності у проведених роботодавцем і працівником розрахунків та уникнути потенційного спору.
Так, відповідно до ст. 1 Закону України «Про відпустки», державні гарантії та відносини, пов`язані з відпусткою, регулюються Конституцією України, цим Законом, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України.
Відповідно до статті 57 Закону № 889-VIII, державним службовцям надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законом не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.
Згідно статті 58 Закону № 889-VIII, за кожний рік державної служби після досягнення п`ятирічного стажу державної служби державному службовцю надається один календарний день щорічної додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як 15 календарних днів.
Частиною 1 ст. 83 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Аналогічна норма міститься в ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки».
Судом встановлено, що позивач на момент звільнення 26.12.2019 року мав 55 календарних днів невикористаної щорічної відпустки. 
Сторони не заперечують обсяг невикористаної відпустки, що підлягав компенсації, проте виник спір щодо методології визначення розрахункового періоду для обчислення середньої заробітної плати. 
Так, для визначення суми грошової компенсації, яка мала бути виплачена позивачу безпосередньо в день звільнення (26.12.2019 року), застосовуються положення абзацу першого пункту 2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. 
Згідно з цією нормою, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. 
Оскільки днем звільнення позивача та днем, коли роботодавець був зобов`язаний провести повний розрахунок і виплатити компенсацію, є 26.12.2019 року, розрахунковим періодом для обчислення середньої заробітної плати є останні 12 календарних місяців роботи, що передують грудню 2019 року. 
Таким чином, належним розрахунковим періодом є час з грудня 2018 року по листопад 2019 року включно.
На основі первинних бухгалтерських документів та довідки про доходи позивача за вказані 12 календарних місяців (з урахуванням нарахованого грошового забезпечення, заробітної плати, премій та коефіцієнтів індексації, що підлягали врахуванню), середньоденна заробітна плата позивача на день звільнення становить: 516,98 грн. 
Враховуючи імперативно визначений 12-місячний розрахунковий період та встановлений середньоденний заробіток, загальний розмір грошової компенсації за 55 календарних днів невикористаної відпустки, який роботодавець був зобов`язаний нараховувати та виплатити позивачу безпосередньо в день його звільнення (26.12.2019 року), становить: 516,98 грн * 55 календарних днів = 28 433,90 грн. 
Таким чином, суд доходить висновку, що належною до виплати сумою грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, яка мала бути виплачена позивачу в день його звільнення — 26.12.2019 року, є 28 433,90 грн.
Відтак, враховуючи вище викладене, на підставі норм законодавства та перевірки наданих сторонами розрахунків, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у частині стягнення додаткових грошових коштів як залишку компенсації за відпустку. 
Судом встановлено, що станом на дату припинення державної служби позивача (26.12.2019 року) у відповідача існував невиконаний імперативний обов`язок щодо нарахування та виплати грошової компенсації за 55 календарних днів невикористаної щорічної відпустки. 
Обчислюючи розмір цього зобов`язання, яке мало бути виконане у день звільнення, роботодавець правильно керувався вимогами абзацу першого пункту 2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Застосування 12-місячного розрахункового періоду (з грудня 2018 року по листопад 2019 року включно) дозволило встановити об`єктивний середньоденний заробіток у розмірі 516,98 грн, що в загальному підсумку склало 28 433,90 грн. 
Оскільки суму у розмірі 28 433,90 грн відповідач хоч і з порушенням строків, але у повному обсязі перерахував на картковий рахунок позивача 11.02.2020 року, що не заперечується сторонами, суд констатує, що станом на момент вирішення цього спору будь-яка заборгованість відповідача за 55 днів компенсації за відпустку відсутня. 
З огляду на викладене, твердження позивача про необхідність застосування 2-місячного розрахункового періоду та його вимога про стягнення додаткових 19 338,00 грн визнаються судом такими, що ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм законодавства, які регулюють оплату часу відпусток. У зв`язку з цим, у задоволенні позовної вимоги про стягнення залишку грошової компенсації за невикористану відпустку слід відмовити.
Водночас, встановлений судом факт невиплати суми 28 433,90 грн безпосередньо в день звільнення позивача (26.12.2019 року) та проведення розрахунку лише 11.02.2020 року свідчить про наявність вини відповідача у затримці розрахунку, що є самостійною підставою для задоволення похідних позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час такої затримки відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України.
Щодо обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід зазначити таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Відповідно до ч. 2 ст. 117 КЗпП України, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України, обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значущі обставини, як виплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, суд наголошує, що стаття 116 КЗпП оперує поняттям всі суми, що належать працівнику, а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.
Чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити державному службовцю, який звільняється зі служби, грошову компенсацію за невикористані дні відпустки.
Отже, компенсація за невикористані дні відпустки належить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 КЗпП України.
Таким чином, застосування передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності здійснюється у разі невиплати згаданої компенсації на день звільнення державного службовця зі служби.
Відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо).
Отже, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.
Відповідно до правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 910/4518/16 та від 02.09.2022 у справі № 640/26290/20, за змістом приписів статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України і статей 1, 2 Закону України від 24.03.1995 № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.
Верховний Суд зазначив, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України відповідальність.
Таким чином, закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Судом встановлено, що Головне територіальне управління юстиції у Київській області не виконало свій обов`язок та не провело повний розрахунок з позивачем у день його звільнення — 26.12.2019 року. Фактичне безготівкове перерахування грошової компенсації за 55 календарних днів невикористаної щорічної відпустки у розмірі 28 433,90 грн відбулося лише 11.02.2020 року. 
Оскільки судом визнано правомірність застосованої відповідачем 12-місячної методології розрахунку днів відпускних, обов`язок щодо виплати самої компенсації за відпустку є повністю виконаним 11.02.2020 року. 
З огляду на це, період протиправної затримки розрахунку, який підлягає грошовій компенсації на користь позивача у вигляді стягнення середнього заробітку, чітко обмежений часовими рамками з 27.12.2019 року (наступний день після звільнення) по 11.02.2020 року (день фактичного розрахунку) включно.
Кількість робочих днів, що припадають на період затримки розрахунку з 27.12.2019 року по 11.02.2020 року включно, за офіційним календарем робочого часу, складає: 
- у грудні 2019 року (з 27.12.2019 року по 31.12.2019 року): 1 робочий день; 
- у січні 2020 року: 21 робочий день; 
- у лютому 2020 року (з 1 лютого по 11 лютого 2020 року включно): 7 робочих днів. 
Загальна кількість робочих днів затримки розрахунку становить 29 днів.
Для обчислення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку застосовуються положення абзацу третього пункту 2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Згідно з цією нормою, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата (дню звільнення працівника).
Згідно з довідкою відповідача про доходи позивача середньомісячний заробіток ОСОБА_1 за два останніх місяці перед звільненням (жовтень-листопад 2020 року) складає 14870,00 грн. Середньоденний заробіток позивача становить 691,64 грн. 
Відповідно, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в цьому разі становить 20057,56 грн (691,64 грн х 29 календарних днів).
Таким чином, позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає задоволенню частково, а саме за період з 27.12.2019 року по 11.02.2020 року включно, у розмірі 20 057,56 грн. 
Щодо обчислення та стягнення суми вихідної допомоги на день звільнення, суд зазначає наступне. 
Спірним питанням у цій справі є, зокрема, застосування норм статті 87 Закону України «Про державну службу» в частині виплати вихідної допомоги державному службовцю у зв`язку з припиненням ним державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на підставі пункту 1-1 частини першої статті 87 вказаного Закону (ліквідація державного органу).
Відповідно сформованої Верховним Судом правової позиції у подібних правовідносинах, викладеної у постановах від 04.02.2021 у справі №440/181/20, від 22.04.2021 у справі №440/297/20, від 22.04.2021 у справі №440/704/20, від 12.06.2021 у справі №440/2117/20, виходячи із принципу верховенства Конституції і прямої дії її норм (складових принципу верховенства права; стаття 8 Конституції) до цих правовідносин у спірний період обґрунтованим є застосування загального регулювання трудових відносин, що здійснюється КЗпП України.
До внесення змін Законом №117-ІХ від 19.09.2019 (тобто до 25.09.2019) підстава звільнення у зв`язку з ліквідацією державного органу була зазначена у пункті 1 частини першої статті 87, і, таким чином, на звільнення з цієї підстави поширювалося положення частини четвертої статті 87 щодо виплати вихідної допомоги. Законом № 117-ІХ від 19.09.2019 зазначена підстава звільнення була виокремлена в окремий пункт 1-1, однак у частину четверту статті 87 відповідні зміни не вносилися. Водночас, уже Законом № 44-ІХ від 14.01.2020, що набрав чинності 13.02.2020 (тобто через 5 місяців) частина четверта статті 87 була доповнена вказівкою на пункт 1-1.
Водночас, у період з 25.09.2019 по 13.02.2020 нормами частини четвертої статті 87 Закону України «Про державну службу» не було врегульовано питання виплати вихідної допомоги державним службовцям, державна служба яких припинялася у зв`язку з ліквідацією державного органу на підставі пункту 1-1 частини першої Закону.
Необхідно зауважити, що часті зміни законодавства перешкоджають належному забезпеченню дотримання принципу верховенства права та правової визначеності. Як вказав Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22.05.2018 № 5-р/2018, «особи розраховують на стабільність та усталеність юридичного регулювання, тому часті та непередбачувані зміни законодавства перешкоджають ефективній реалізації ними прав і свобод, а також підривають довіру до органів державної влади, їх посадових і службових осіб».
Конституційний Суд України у рішенні від 16.10.2007 № 8-рп/2007 вказав, що «державна служба та служба в органах місцевого самоврядування є одним з видів трудової діяльності громадян». Тому отримання вихідної допомоги при звільненні слід розглядати не лише як майнове право, але також і як складову трудових прав особи. Для державних службовців, які звільнялися зі служби у зв`язку з ліквідацією державного органу до 25.09.2019, право отримання вихідної допомоги існувало (і, продовжує існувати з 13.02.2020).
Натомість, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Згідно з ч. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 421, частин першої, другої і третьої статті 492, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.
Статтею 44 Кодексу законів про працю України встановлено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.
Відтак, у день фактичного звільнення із займаної посади позивачу належала до виплати вихідна допомога у розмірі середнього місячного заробітку. Незалежно від причини і підстави, відповідач повинен був під час звільнення дотримуватись вимог чинного законодавства України, провести звільнення працівника у порядку, визначеному законом з виплатою всіх гарантованим законодавством коштів, в тому числі і вихідної допомоги.
Суд також звертає увагу, що чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.
Вказаний правовий підхід повністю відповідає висновкам Верховного Суду у постанові від 18.11.2021 року у справі № 440/473/20. Під час вирішення тотожного спору Верховний Суд наголосив, що вихідна допомога — це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівникові у разі припинення трудового договору з незалежних від нього обставин. Верховний Суд констатував, що правовідносини публічної служби існують на стику двох галузей права — трудового та адміністративного, а часті та непередбачувані зміни спеціального законодавства не можуть підривати довіру до органів державної влади чи обмежувати фундаментальні соціальні і майново-трудові права особи, гарантовані статтею 8 та статтею 43 Конституції України. На підставі цього Верховний Суд підтвердив обов`язковість субсидіарного застосування статті 44 Кодексу законів про працю України до державних службовців, звільнених у зв`язку з ліквідацією установи у спірний період.
Обчислення суми компенсаційної виплати на день звільнення позивача (26.12.2019 року) проводиться відповідно до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100.
Відповідно до п. 2 Порядку № 100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Пунктом 5 Порядку № 100 передбачено, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.
Відповідно до пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.
Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
Базою для розрахунку середньоденного доходу є виплати за останні два календарні місяці роботи, що передували події: жовтень та листопад 2019 року. 
Довідкою про заробітну плату від 01.06.2021 №277, підтверджено, що заробітна плата позивача у жовтні 2019 року становила 14 870,22 грн, у листопаді 2019 року - 14 870,22 грн.
Відповідно до листа Міністерства соціальної політики України від 08 серпня 2018 року № 78/0/206-18 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2019 рік» кількість робочих днів у жовтні 2019 року становив 22 дня, у листопаді 2019 року - 21 день.
Таким чином, вихідна допомога позивачу розраховується наступним чином: ((14 870,22 грн + 14 870,22 грн) / 43 робочих дні жовтня та листопада 2019 року) х (43 відпрацьованих робочих днів за жовтень та листопад 2019 року/2 місяці) = 14 870,22 грн.
Оскільки у день припинення служби 26.12.2019 року відповідач зазначену суму позивачу не виплатив, позовна вимога у цій частині підлягає задоволенню частково, а саме у розмірі 14 870,22 грн.
Таким чином, суд відхиляє наведений у позовній заяві розрахунок вихідної допомоги та позовна вимога у відповідній частині підлягає задоволенню частково.
Щодо позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, то суд зазначає, що відповідно до статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Згідно з положеннями статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Суд звертає увагу на відсутність причинно-наслідкового зв`язку між неправомірними діями відповідача та погіршенням стану здоров`я особи, яку було незаконно звільнено, тому позовна вимога про стягнення моральної шкоди у вказаному позивачем розмірі є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.
Щодо строків звернення до суду, то суд зазначає, що гідно з частиною 5 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, для звернення до суду у справах щодо прийняття, проходження чи звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Суд встановив, що позивач звільнений 26.12.2019 і вже 23.01.2020 (в межах місячного строку) звернувся з позовом до Подільського районного суду міста Києва. Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 16.09.2021 провадження у справі №758/903/20 було закрите у зв`язку з тим, що спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. До Окружного адміністративного суду міста Києва позивач звернувся 22.10.2021. 
Суд враховує правову позицію Верховного Суду, згідно з якою тривалий розгляд справи судом неналежної юрисдикції, який завершився закриттям провадження, є об`єктивною, непереборною та поважною причиною для поновлення строків звернення до адміністративного суду. Позивач продемонстрував належну процесуальну поведінку та активне волевиявлення на захист своїх прав, у зв`язку з чим строк звернення до суду підлягає поновленню, а аргументи відповідача - відхиленню.
Крім того, суд наголошує, що виплата грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки не була здійснена у день звільнення, а її частина у розмірі 28 433,90 грн була фактично виплачена відповідачем лише 11.02.2020.
Зазначений факт виплати коштів 11.02.2020 свідчить про те, що сам відповідач визнав наявність перед позивачем грошового зобов`язання та факт триваючого порушення його трудових прав і після звільнення. Відповідно, перебіг строку звернення до суду щодо стягнення невиплачених сум та похідних вимог, таких як середній заробіток за час затримки розрахунку, у будь-якому випадку не міг розпочатися раніше дати проведення цього розрахунку. 
З огляду на первинне звернення позивача до суду ще у січні 2020 року, тобто до моменту здійснення цієї виплати, суд доходить висновку, що позивач повністю дотримався часових рамок для захисту своїх прав.
Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно зі статтею 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
На підставі вищевикладеного, проаналізувавши норми законодавства та надавши оцінку наявним доказам у справі, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд, з урахуванням приписів ч. 3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, покладає на відповідача обов`язок з відшкодування позивачеві судового збору у сумі, пропорційній до задоволеної частини позовних вимог, яка в даному випадку становить 454,00 грн. 
Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -
ВИРІШИВ:
Адміністративний позов задовольнити частково. 
Стягнути з Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.12.2019 року по 11.02.2020 року у розмірі 20 057,56 грн (двадцять тисяч п`ятдесят сім гривень 56 копійок).
Стягнути з Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні у розмірі 14 870,22 грн (чотирнадцять тисяч вісімсот сімдесят гривень 22 копійки).
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ) на користь ОСОБА_1 частину судових витрат зі сплати судового збору в сумі 454,00 грн (чотириста п`ятдесят чотири гривні).

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення (ухвалу) суду або якщо розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. 
Інформація про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )
Відповідач: Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції України (м. Київ) (провул. Музейний, 2-Д, м. Київ, 01001, код ЄДРПОУ 43315602)

Суддя Віятик Наталія Володимирівна