Справа № 627/1176/25 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2026 року с-ще Краснокутськ

Краснокутський районний суд Харківської області у складі:
головуючого судді Каліберди В.А.,
з участю секретаря судового засідання Коломієць Н.Д.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в с-щі Краснокутськ Богодухівського району Харківської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів
В С Т А Н О В И В:
До Краснокутського районного суду Харківської області засобами системи «Електронний суд» надійшла позовна заява ОСОБА_1 , в якій представник позивача ОСОБА_3 просить суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аванс у сумі 50000 грн, а також стягнути судовий збір у розмірі 1211,20 грн.
Позов обґрунтовано тим, що 02.05.2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено усну домовленість щодо продажу будинку за адресою: АДРЕСА_1 та відповідно до розписки в якості завдатку, в присутності свідка ОСОБА_4 позивачем були передані грошові кошти в сумі 50000 гривень ОСОБА_2 . Факт отримання коштів підтверджується письмовою розпискою, складеною власноруч відповідачкою.
Однак, через деякий час відповідачка не виконала умови укладення усної домовленості та вказаний будинок був проданий іншій особі, а гроші позивачу повернуті не були. Згідно відповіді Краснокутської селищної ради встановлено, що станом на 02.05.2023 року за адресою: АДРЕСА_1 , ніхто не був зареєстрований. Відповідно до записів господарської книги будинок за вказаною адресою числився за померлою ОСОБА_5 . Зазначив, що з огляду на вказану інформацію, гр. ОСОБА_2 жодного відношення до будинку не мала та не мала право ним розпоряджатись.
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за № 428163441 від 22.05.2025 року, право власності з 25.10.2024 року на вказаний будинок зареєстроване за ОСОБА_6 згідно договору купівлі-продажу, тобто був проданий іншій особі, а гроші позивачу не повернуті. Вважає, що відповідачка свої обов`язки за попереднім усним договором не виконала, жодних дій для переоформлення права власності на вищевказаний будинок не зробила, зокрема, не підготувала документи, необхідні для внесення запису про право власності на користь позивача, домовленість щодо купівлі-продажу будинку на користь позивача не була реалізована. 
Вказав, що жодного договору сторони не уклали, об`єкт нерухомості позивачу передано не було, а навпаки даний об`єкт проданий іншій особі. На неодноразові звернення про повернення переданих коштів відповідачка не реагує. 
25.10.2024 року позивач звернувся із заявою щодо неправомірних дій відповідача до СПД № 1 Богодухівського РВП ГУНП в Харківській області. Згідно відповіді СПД №1 в діях ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення не встановлено та з вказаного питання позивачу було рекомендовано звернутися до суду.
Оскільки на теперішній час відповідачкою не виконано зобов`язання щодо повернення авансових коштів у розмірі 50000 гривень, позивач вимушений звернутися до суду із вказаним позовом.
Ухвалою Краснокутського районного суду Харківської області від 18 грудня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження,призначено підготовче засідання.
Ухвалою суду від 09 лютого 2026 року клопотання представника позивача про долучення доказів та виклик свідка задоволено: долучено до матеріалів цивільної справи оригінал розписки про отримання коштів від 02.05.2023; викликано свідка ОСОБА_4 .
Ухвалою суду від 24 лютого 2026 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду.
23 квітня 2026 року від відповідача ОСОБА_2 та її представника – адвоката Степаненко О.Г. надійшов відзив на позовну заяву, у якій просить у задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення авансу в розмірі 50000 грн відмовити з наступних підстав.
Позивач згідно розписки, яка надана ним як доказ у справі, передав ОСОБА_2 02.05.2023 50000 грн, у якій прямо зазначено, що вказана сума є завдатком на підтвердження виконання зобов`язання по укладенню договору купівлі-продажу будинку. З цієї дати позивач почав проживати у будинку, при цьому кошти за оренду та комунальні послуги не сплачував в повному обсязі. Сторонами було погоджено укладення договору купівлі-продажу після його нотаріального оформлення відповідачкою по справі по довіреності на ім`я ОСОБА_7 . Була обумовлена дата оформлення купівлі-продажу у приватного нотаріуса – 16 жовтня 2024 року, однак позивач у зазначений день не з`явився, жодних доказів поважності причин своєї неявки для оформлення угоди та належного виконання зобов`язання не повідомив. Згодом вказав, що під будинком та городом не має 0,60 га землі, які він мав намір отримати при купівлі домоволодіння. Тому, оскільки саме позивач ухилився від укладення договору купівлі-продажу, переданий ним завдаток у розмірі 50000 грн поверненню не підлягає та відповідно до ст.571 ЦК України залишається у сторони, яка його отримала. Тому, з вказаних підстав просить у задоволенні позову відмовити повністю, судові витрати покласти на позивача.Представником відповідача на електронну пошту суду 09.06.2026 надійшов акт про виконання робіт згідно договору про надання правничої допомоги по цивільній справі на суму 14000 грн та квитанція №б/н від 21.04.2026 про оплату послуг з надання професійної правничої допомоги (попередня оплата) ОСОБА_2 на суму 5000 грн.
Ухвалою суду від 06 травня 2026 року поновлено представнику відповідача пропущений процесуальний строк на подання відзиву. Прийнято відзив представника відповідача Степаненко О.Г. на позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів та долучено його до матеріалів цивільної справи №627/1176/25.
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Гайворонський О.А. позовні вимоги підтримали, підтвердили факти, викладені в позові, та просили суд задовольнити позов у повному обсязі. Позивач зазначив, що у липні 2022 року загинув його син, який проходив військову службу в лавах ЗСУ, внаслідок чого позивач тривалий час був у такому пригніченому стані, що не в повій мірі розумів, що робить та що підписує. Розписку за отримання коштів писала власноруч ОСОБА_2 . Вказав, що кошти в сумі 50000,00 гривень були саме авансом в рахунок оформлення документів для купівлі-продажу будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , а не завдатком за будинок, як пізніше повідомила йому ОСОБА_2 , а тому кошти підлягають поверненню, оскільки договір купівлі-продажу між ними нотаріально так і не було укладено та будинок проданий іншій особі. 
У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та її представник – адвокат Степаненко О.Г. в режимі відеоконференцзв`язку позовні вимоги не визнали з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Відповідач зазначила, що кошти, передані ОСОБА_1 у розмірі 50000 гривень, були саме завдатком при подальшій купівлі нерухомого майна - житлового будинку з господарськими будівлями, а не авансом і, відповідно, вони поверненню не підлягають, оскільки саме ОСОБА_1 ухилився від укладення договору купівлі-продажу. 
Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідка, вивчивши матеріали справи, всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, дійшов до переконання про наявність підстав для задоволення позовних вимог з наступних підстав.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20 (провадження№ 61-3438сво21) зазначено, що предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
Предметом позову ОСОБА_1 , тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої останній просив ухвалити судове рішення, є стягнення з ОСОБА_2 на його користь безпідставно набутих грошових коштів, сплачених в якості авансу, в сумі 50000 гривень.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) зазначено, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу.
Судом встановлено і підтверджено матеріалами справи, що 02.05.2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено усну домовленість щодо купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 . 
Позивач передав відповідачеві кошти в розмірі 50000 грн для оформлення документів купівлі-продажу будинку, на підтвердження чого ОСОБА_2 02.05.2023 власноруч написала розписку, оригінал якої було досліджено у судовому засіданні та долучено до матеріалів справи.
Сторона позивача зазначив, що відповідач не виконала умови укладення усної домовленості та продала вказаний будинок іншій особі, а отримані гроші позивачу повернуті не були. Окрім того вказав, що відповідно до записів господарської книги будинок за вказаною адресою числився за померлою ОСОБА_5 , тобто ОСОБА_2 на час отримання коштів жодного відношення до будинку не мала та не мала право ним розпоряджатись.
Згідно відповіді Краснокутської селищної ради за вих. № 01-20/3813 від 28.05.2025 року встановлено, що станом на 02.05.2023 року за адресою: АДРЕСА_1 , ніхто не був зареєстрований. Згідно записів погосподарської книги № 4 на 2021-2025 роки будинок АДРЕСА_1 числився за померлою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Сторона відповідача у свою чергу зазначила, що сторони узгодили вартість будинку, а також було погоджено, що договір купівлі-продажу будинку буде укладено після нотаріального оформлення права власності на будинок на ім`я ОСОБА_7 . Завдаток у розмірі 50000 гривень був фактично переданий відповідачеві 02 травня 2023 року. Укладення договору купівлі-продажу не відбулося саме з вини позивача, адже він у зазначений нотаріусом час – 16 жовтня 2024 року, не з`явився для оформлення договору. Підставою відмови, як пояснив ОСОБА_1 , стало те, що присадибна земельна ділянка становить менше 0,60 га, яку він мав намір отримати при купівлі будинку. Оскільки затягування оформлення договору купівлі-продажу будинку не входило в плани власника будинку, тому гр. ОСОБА_6 , яка виявила намір придбати будинок, 20 жовтня 2024 року оформила з відповідачем ОСОБА_2 договір купівлі-продажу. Вказала, що дійсно право власності на житловий будинок було оформлено лише 11 вересня 2024 року і ці обставини були заздалегідь відомі позивачу ОСОБА_1 , однак, на момент узгодженої дати укладення договору купівлі-продажу – 16 жовтня 2024 року відповідач мала повне право розпоряджатися майном. 
Згідно із частиною другою статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори, що укладаються між суб`єктами цивільних правовідносин.
Відповідно до частини першої статті 625 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Відповідно до вимог частини першої статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена - у письмовій формі.
На підставі частини четвертої статті 635 ЦК України договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором.
Згідно із статтею 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Отже, наведені норми в імперативній формі визначають, що угода про наміри не визнається попереднім договором і не породжує юридичних наслідків.
Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
Згідно з нормами частини першої статті 546, частини другої статті 548 ЦК України завдатком може бути забезпечене лише дійсне зобов`язання, яке випливає із договору, укладеного сторонами.
Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.
За змістом наведених норм ЦК України завдаток є доказом існування зобов`язання, виконує платіжну функцію та є способом забезпечення виконання зобов`язання.
Правові наслідки порушення або припинення зобов`язання, забезпеченого завдатком, передбачені вимогами статті 571 ЦК України, зокрема: якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора; якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості; сторона, винна у порушенні зобов`язання, має відшкодувати другій стороні збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір (вартість) завдатку, якщо інше не встановлено договором; у разі припинення зобов`язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню.
Положення частини другої статті 570 ЦК України встановлюють презумпцію авансу, оскільки, на відміну від завдатку, аванс є лише способом платежу, оскільки він не виконує забезпечувальної функції за нормами частини першої статті 546 ЦК України, а виконує функцію попередньої оплати.
Аванс - це визначена грошова сума (попередній платіж) або цінності, які покупець чи замовник передають продавцю чи виконавцю робіт у рахунок майбутніх платежів за передане майно, виконану роботу чи надані послуги (яка включається до загальної ціни товару).
Суттєва відмінність авансу від завдатку полягає в тому, що на аванс не покладено функцію забезпечувати взяте сторонами на себе зобов`язання. Тому, незалежно від того, яка сторона відповідальна за невиконання зобов`язання, той, хто отримав аванс, повинен його повернути.
На вказаному наголошено у постанові Верховного Суду від 26 лютого 2025 року у справі № 713/3486/23, провадження № 61-16373св24.
Судом встановлено, що відповідно до Інформаційної довідки № 428163441 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 22.05.2025 року на житловий будинок з господарськими будівлями загальною площею 72,8 кв м, житловою площею 40,8 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 25 жовтня 2024 року зареєстровано право власності за ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Богодухівського районного нотаріального округу Харківської області 25.10.2024, №1115.
Отже, вказаний житловий будинок, за який відповідач ОСОБА_2 отримала грошові кошти від ОСОБА_1 у розмірі 50000 грн, у жовтні 2024 року був проданий іншій особі.
З пояснень позивача встановлено, що на неодноразові звернення про повернення переданих коштів відповідачка жодним чином не реагує. 
25.10.2024 року позивач звернувся із заявою щодо неправомірних дій відповідача до СПД № 1 Богодухівського РВП ГУНП в Харківській області.
Згідно відповіді СПД № 1 Богодухівського РВП ГУНП в Харківській області від 12.11.2024 за №4717вс/119-84/01-2024 ОСОБА_1 повідомлено, що в діях ОСОБА_2 ознак кримінального правопорушення не виявлено, кримінальне провадження не відкривалося. 
Свідок ОСОБА_4 у судовому засіданні повідомив про те, що в його присутності у травні 2023 року ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 50000 грн для оформлення купівлі-продажі житлового будинку в с. Олексіївка Богодухівського району. На запитання суду пояснив, що ОСОБА_2 кошти були потрібні для оформлення документації на будинок. Документи оформляла півтора роки, після чого продала будинок іншій особі. На даний час гроші ОСОБА_1 відповідачка повертати відмовляється.
Суд дійшов висновку, що між сторонами не укладено передбаченого положеннями статті 635 ЦК України попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна.
За таких обставин складена відповідачем розписка від 02 травня 2023 року є лише підтвердженням про наміри сторін у майбутньому укласти договір купівлі-продажу об`єкту нерухомості.
У постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 521/12202/15-ц зазначено, що враховуючи те, що договору, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам законодавства між сторонами укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, то передана однією зі сторін грошова сума є авансом, який підлягав поверненню, а не завдатком.
Враховуючи не укладення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 попереднього чи основного договору купівлі-продажу нерухомого майна – житлового будинку, який відповідає вимогам чинного законодавства України для даного виду правочину щодо його форми та нотаріального посвідчення, на виконання умов якого ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 50000 гривень, правову природу отриманих ОСОБА_2 коштів як завдаток визнати не можна.
Не заслуговують на увагу посилання ОСОБА_2 у відзиві на позов на недоведеність виникнення у ОСОБА_2 зобов`язання повернути ОСОБА_1 отримані кошти в сумі 50000 грн з огляду на ухилення ОСОБА_1 від вчинення договору купівлі-продажу нерухомого майна.
У постанові від 22 вересня 2020 року у справі № 918/631/19 (провадження № 12-42гс20) Велика Палата Верховного Суду також зазначила про те, що аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків. При цьому, аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18), від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) та від 25 вересня 2024 року у справі № 201/9127/21 (провадження № 14-33цс24) викладено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.
Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на цій підставі тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.
У справі, що розглядається, майном є грошові кошти в сумі 50000 гривень, які були отримані ОСОБА_2 від ОСОБА_1 .
Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
Згідно з статтею 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.
Відсутність між сторонами попереднього чи основного договору купівлі-продажу нерухомого майна у встановленому законом порядку свідчить про те, що передані ОСОБА_2 грошові кошти ОСОБА_1 у сумі 50000 гривень у розумінні статті 1212 ЦК України вважаються такими, що безпідставно набуті ОСОБА_2 і, як наслідок, підлягають поверненню ОСОБА_1 .
Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Відповідно ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).
Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішенні справи. Стандарт доказування - це та ступінь достовірності наданих стороною доказів, за яких суд має визнати тягар доведення знятим, а фактичну обставину - доведеною. Тобто в цьому разі мається на увазі достатній рівень допустимих сумнівів, при якому тягар доведення вважається виконаним.
Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Тобто обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.
Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів відповідно до ст. 89 ЦПК України, дійшов висновку про доведеність позивачем заявлених вимог, а тому з відповідача підлягає стягненню на користь позивача грошові кошти у розмірі 50000 гривень.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (Проніна проти України, № 63566/00, пр. 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.).
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.
Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 1211,20 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 10, 12, 13, 76, 77- 81, 141, 258, 259, 263-265, 268, 352, 354, 355 ЦПК України, суд-
УХВАЛИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів- задовольнити.
Стягнути з  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 на користь  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 грошові кошти в сумі 50000 (п`ятдесят тисяч) гривень.
Стягнути з  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 на користь  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 сплачений судовий збір у сумі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.
З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.
Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:
Позивач:  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 .
Представник позивача: Гайворонський Олександр Анатолійович, адвокат, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ХВ №002702 від 16.04.2025, адреса: АДРЕСА_3 .
Відповідач:  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 .
Представник відповідача: Степаненко Ольга Григорівна, адвокат, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №1847 від 26.02.2014, адреса: Харківська область, Богодухівський район, м. Валки, вул. Ювілейна, б. 2, індекс 63001.

Повний текст рішення виготовлений 16 червня 2026 року.

Суддя  Каліберда В. А.