Справа № 167/438/26
Номер провадження 2/167/508/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2026 року м. Рожище

Рожищенський районний суд Волинської області у складі:
головуючого судді Шептицької Н.В.,
з участю: 
секретаря судового засідання Ващук О.А.,
розглянувши у відкритому підготовчому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (далі – позивач) до Рожищенської міської ради Луцького району Волинської області (далі – відповідач) про визнання права власності на спадкове майно,

в с т а н о в и в:

1.Короткий зміст позовних вимог.

10.04.2026 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідача про визнання права власності на спадкове майно, мотивуючи свій позов тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мама – ОСОБА_2 , яка залишила ОСОБА_1 і ОСОБА_3 (сестра позивача) у спадщину домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 (далі – будинковолодіння).
Рішенням Рожищенського районного суду Волинської області від 23.12.2014 року за позивачем і ОСОБА_3 було визнано право власності на частину вказаного будинковолодіння за кожною, як на спадкове майно після смерті матері.
03.11.2015 року позивач і ОСОБА_3 оформили право спільної сумісної власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування будинковолодіння.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла і після її смерті відкрилася спадщина на частину будинковолодіння.
Спадкоємців першої черги за законом після смерті ОСОБА_3 немає.
Позивач, як спадкоємець другої черги за законом, 25.03.2025 року звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 і 21.10.2025 року постановою нотаріуса позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на спадкове майно – частини будинковолодіння, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів, що посвідчують право власності на спадкове нерухоме майно, що позбавляє позивача реалізувати право на спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 .
Враховуючи вищенаведене, з посиланням на норми чинного законодавства, позивач просить визнати за нею в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 право власності на спадкове майно – частини будинковолодіння.

2. Рух справи в суді.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.04.2026 року, справу передано на розгляд головуючому судді Шептицькій Н.В. (20).
Ухвалою головуючої судді позовна заява була залишена без руху і ОСОБА_1 наданий строк для усунення недоліку (ас 22-23), яка була виконана позивачем 11.05.2026 року (ас 25, 26).
Ухвалою головуючої судді від 12.05.2026 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито загальне позовне провадження у справі, витребувані матеріали спадкової справи, призначено підготовче засідання (ас 27-28).
15.05.2026 року в суд надійшли матеріали спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_3 (ас 35-45).

3. Правова позиція учасників справи.

Учасники справи в підготовче засідання не з`явились.
09.06.2026 року позивач подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує, просить позов задовольнити, не заперечує щодо ухвалення рішення в підготовчому засіданні, судовий збір залишити за нею (ас 49).
08.06.2026 року представник Рожищенської міської ради Луцького району Волинської області подав заяву про розгляд справи у його відсутності, у задоволенні позовних вимог не заперечує (ас 47).
Суд ухвалив: розгляд справи у підготовчому засіданні проводити у відсутності учасників справи, згідно ч.1 ст.198, ч.1 ст.223 ЦПК України.
У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно ч.3 ст.200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.
Враховуючи ту обставину, що станом на день проведення підготовчого засідання відповідач не заперечує щодо задоволення позовних вимог і дане заперечення не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, позивач не заперечує щодо ухвалення рішення в підготовчому засіданні, суд доходить висновку про ухвалення рішення у підготовчому засіданні.

Згідно ч.ч. 4, 5 ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.
Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Датою прийняття рішення у цій справі є 12.06.2026 року - дата складення повного судового рішення.

4. Встановлені в підготовчому засіданні обставини та досліджені докази на їх підтвердження.

У підготовчому засіданні, дослідивши і об`єктивно оцінивши наявні у справі докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяви по суті, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позовної заяви, суд встановив наступне.
В судовому засіданні встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , яка залишила своїм донькам: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 у спадщину домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Рожищенського районного суду Волинської області від 23.12.2014 року за позивачем і ОСОБА_3 було визнано право власності на частину вказаного будинковолодіння за кожною, як на спадкове майно після смерті матері.
03.11.2015 року позивач і ОСОБА_3 оформили право спільної сумісної власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування будинковолодіння.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла і після її смерті відкрилася спадщина на частину будинковолодіння.
Заповіт на випадок своєї смерті ОСОБА_3 не склала.
Спадкоємців першої черги за законом після смерті ОСОБА_3 немає.
ОСОБА_1 є рідною сестрою ОСОБА_3 і станом на 01.04.2018 року проживала разом із спадкодавцем в будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
ОСОБА_1 , як спадкоємець другої черги за законом, 25.03.2025 року звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 і 21.10.2025 року постановою нотаріуса позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на спадкове майно – частини будинковолодіння, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів, що посвідчують право власності на спадкове нерухоме майно, що позбавляє позивача реалізувати право на спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 .

Встановлені в підготовчому засіданні обставини підтверджуються дослідженими письмовими доказами: паспортом ОСОБА_1 (ас 5), паспортом ОСОБА_3 (ас 6), рішенням Рожищенського районного суду Волинської області від 23.12.2014 року у справі 4167/1531/14-ц (провадження №2/167/473/14) (ас 7-8), свідоцтвом про право власності на нерухоме майно – земельну ділянку (ас 9), витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (ас 10), довідкою до акта огляду МСЕК (ас 11), свідоцтвом про смерть ОСОБА_3 (ас 11зв), довідкою приватного нотаріуса Луцького районного нотаріального округу Павлюк Р.П. від 25.03.2025 року (ас 12), витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі (ас 13), постановою приватного нотаріуса Луцького районного нотаріального округу Павлюк Р.П. від 21.10.2025 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії (ас 14), витягом з Державного реєстру речових прав (ас 15), висновком про вартість житлового будинку з надвірними спорудами (ас 16), технічним паспортом на житловий будинок (ас 18-19), матеріалами спадкової справи №39/2025 (ас 35-45).

5. Зміст спірних правовідносин.

Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з наявністю у позивача права на спадкування за законом і неможливістю реалізації цього права через відмову нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове нерухоме майно.

6. Надаючи правову оцінку встановленим у підготовчому засіданні фактичним обставинам справи щодо житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , суд керується такими нормами права.

Згідно ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно ч.1 ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Згідно ч.3 ст.1223, ч.1 ст.1220, ч.1 ст.1270 ЦК України, здійснення права на спадкування, право на спадщину виникає у день її відкриття. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Згідно ч.1 ст.1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.
Згідно ст.1262 ЦК України, у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.
Згідно ч.3 ст.1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Не допускається прийняття спадщини з умовою чи застереженням. Так, не можна прийняти лише якусь частину майна, що входить до складу спадщини, а від іншої частини відмовитися взагалі чи прийняти її під якоюсь умовою. Спадкоємець, який прийняв частину спадщини, вважається таким, що прийняв усю спадщину.

В підготовчому засіданні встановлено, що позивач вчасно і належним чином прийняла спадщину після смерті ОСОБА_3 .

Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Згідно ч.5 ст.1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Проаналізувавши зібрані і досліджені в підготовчому засіданні докази в їх сукупності, суд доходить висновку, що позивач вчасно і належним чином прийняла спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 шляхом спільного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, однак не оформила право власності на спадкове майно (1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами) у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на дане спадкове майно.

За таких встановлених обставин суд зазначає наступне.
Частиною 1 ст.15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
У відповідності до ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Відповідно до п.37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2002 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК України власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється.
Судом встановлено, що позивач належним чином зареєструвати право власності на спадкове майно, яке вона прийняла в порядку спадкування за законом, належним чином немає можливості через відсутність правовстановлюючих документів на житловий будинок, про що приватним нотаріусом винесено відповідну постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії.
Згідно ч.3 ст.3 ЦПК України, провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
До 19 січня 1996 року, згідно з Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою 31 січня 1966 року Міністерством комунального господарства УРСР, не підлягали реєстрації будинки і домоволодіння, розташовані в населених пунктах. Обов`язок власників забезпечити державну реєстрацію прав власності на всі без винятку об`єкти нерухомості введено лише з 29 червня 1998 року. Саме цього дня набрала чинності Інструкція про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затверджена наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики від 09 червня 1998 року №121.
Відповідно до ч.3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року № 1952-IV права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації (зокрема й право власності на нерухоме майно ч.1 ст.4 Закону).
Згідно ч.4 ст.3 вищезазначеного Закону, права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.
Крім того, Порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР був встановлений Інструкцією, яка була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року та втратила чинність, згідно наказу Держжитлокомунгоспу N 56 від 13 грудня 1995 року.
Згідно п.п. 4, 7 цієї Інструкції, підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (пункт 20 Інструкції). Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.
Пленум Верховного Суду України у п. 9 своєї Постанови від 04 жовтня 1991 року №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз`яснив, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради.
Вказаною інструкцією обов`язковою була реєстрація права власності на житлові будинки в органах БТІ лише у містах і селищах міського типу, однак не у сільській місцевості.
Відповідно до ст.31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п. 43 Постанови КМУ від 25 грудня 2015 року № 1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на території сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, замість документів, передбачених пунктом 42 цього Порядку, можуть бути подані:
- документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт нерухомого майна, у тому числі рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність чи відомості про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність з погосподарської книги;
- виписка з погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений, - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою.
Для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, проведення технічної інвентаризації щодо зазначених об`єктів нерухомості є необов`язковим.
Дані нормативно-правові акти та встановлені у судовому засіданні обставини у своїй сукупності свідчать про те, що житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , рік побудови - 1977, побудований відповідно до діючого на час його будівництва законодавства і право власності на нього належним чином було зареєстровано органом місцевого самоврядування.
Згідно листа № 10-1387/0/4-12 від 27.09.2012 року «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм законодавства про власність та спадкування» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ роз`яснив, що відповідно до статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.
Відповідно до ст.3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.
Отже, право власності на придбане, побудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його придбання, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення.
Аналогічну правову позицію було висловлено ВСУ у постанові від 13 червня 2012 року у справі № 6-54цс12, яка є обов`язковою для врахування судами України.

7. Висновки суду та мотиви прийнятого рішення.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Враховуючи вищенаведене у сукупності, а саме, що ОСОБА_1 є спадкоємцем за законом другої черги після смерті ОСОБА_3 , яка вчасно і належним чином прийняла спадщину після її смерті, але зареєструвати право власності на спадкове майно немає можливості у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на дане спадкове майно та відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно за ОСОБА_3 , то суд доходить висновку, що позовні вимоги є підставні, обгрунтовані і підлягають до задоволення, тому слід визнати за позивачем право власності на спірне спадкове майно.
Враховуючи заяву позивача, судові витрати слід залишити за позивачем.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити також наступне.
Розглянувши позов, пред`явлений до Рожищенської міської ради Луцького району Волинської області, суд врахував, що територіальна громада (в особі органу місцевого самоврядування) може бути відповідачем у даній справі, оскільки, крім позивача, відсутні інші спадкоємці за законом та/або за заповітом, які прийняли спадщину, як вбачається з матеріалів спадкової справи №39/2025.
Керуючись ст.ст.12,13,77,81,83,141,200,223,247,258,259,263,264,265,268 ЦПК України, суд
у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до Рожищенської міської ради Луцького району Волинської області про визнання права власності на спадкове майно - задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, рік побудови - 1977, загальною площею - 95,0 м2, житловою площею – 60,1 м2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , як на спадкове майно після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Відповідач: Рожищенська міська рада Луцького району Волинської області, адреса: місто Рожище Луцького району Волинської області, вулиця Незалежності, 60, код ЄДРПОУ 04333268.

Дата складення повного тексту рішення суду: 12.06.2026 року.

Головуючий суддя Шептицька Н.В.