КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13 травня 2026 року м. Київ № 320/56225/24
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Панової Г.В, розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу
за позовом  ОСОБА_1 
до комісії 
ІНФОРМАЦІЯ_1 
третя особа ІНФОРМАЦІЯ_2 
про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 третя особа: ІНФОРМАЦІЯ_2 , в якому позивач просить суд:
- визнати протиправною відмову комісії ІНФОРМАЦІЯ_3 в оформленні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язаному ОСОБА_1 ;
- зобов`язати комісію ІНФОРМАЦІЯ_3 оформити відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації ОСОБА_1 на підставі пункту 4 частини 3 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Позовна заява обґрунтована посиланнями на протиправність відмови відповідача у наданні позивачу відстрочки як особі, в якої близький родич (брат) пропав безвісти під час здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації під час дії воєнного стану.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 07.10.2024 відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) в адміністративній справі.
Копію ухвали суду була направлена відповідачу засобами поштового зв`язку Укрпошта, що підтверджується реєстром згрупованих відправлень від 14.04.2025 № 0601134708100.
У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.
Відповідач своїм правом про надання письмового відзиву не скористався, будь-яких заяв чи клопотань по суті спору не надав.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.
ОСОБА_1 , має рідного брата ОСОБА_2 – військовослужбовця, який проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . 
27 липня 2024 року під час захисту Батьківщини рідний брат ОСОБА_1 зник безвісті поблизу населеного пункту Макіївка Луганської області. 
Про ці обставини мати позивача отримала відповідне сповіщення з ІНФОРМАЦІЯ_3 . Також зазначені обставини підтверджується витягом з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) №1191, а також витягом з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин та актом службового розслідування. 
Згідно акту службового розслідування затвердженого т.в.о. командиром військової частини НОМЕР_1 від 07.08.2024 року солдат ОСОБА_2 , стрілець-помічник гранатометника 2 механізованого відділення 3 механізованого взводу 10 механізованої роти НОМЕР_2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 під час виконання бойового завдання зник безвісти 27.07.2024 року під час мінометного обстрілу в районі населеного пункту Макіївка. 
Згідно інформації з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин датою набуття статусу особи – ОСОБА_2 , зниклої безвісти за особливих обставин, є 13.09.2024.
22.10.2024 року ОСОБА_1 у зв`язку з наявністю у нього брата, який пропав безвісти під час здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану, на підставі п. 4 ч. 3 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» подав до ІНФОРМАЦІЯ_1 заяву на оформлення відстрочки. 
25.10.2024 року позивач отримав відмову від відповідача, аргументовану тим, що відповідно до рішення комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 йому відмовлено у наданні відстрочки у зв`язку з відсутністю - рішення суду про визнання особи безвісти зниклим.
Вважаючи таку відмову протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд враховує наступне.
Згідно п. 4 ч. 3 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 року № 3543-XII (далі – Закон № 3543-XII) призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період не підлягають також жінки та чоловіки, чиї близькі родичі (чоловік, дружина, син, донька, батько, мати або рідний (повнорідний, неповнорідний) брат чи сестра) загинули або пропали безвісти під час здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану.
Частинами 7-9 ст. 23 Закону № 3543-XII встановлено, що перевірка підстав щодо надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та її оформлення здійснюється територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки.
Відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації може оформлюватися за допомогою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів на підставі даних, отриманих з інших державних реєстрів або баз даних, які підтверджують, що військовозобов`язаний має право на одну з вищезазначених відстрочок. Порядок оформлення відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації за допомогою цього реєстру визначається Кабінетом Міністрів України.
Єдиним державним реєстром призовників, військовозобов`язаних та резервістів забезпечується неможливість надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації більше ніж одному військовозобов`язаному з підстав, зазначених у пунктах 9-14 частини першої цієї статті
Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 року №560 (далі – Порядок № 560).
За п. 1 Порядку № 560 він, серед іншого, визначає процедуру надання військовозобов`язаним та резервістам відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період та її оформлення.
Відповідно до п. 56 Порядку № 560 відстрочка від призову на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період надається військовозобов`язаним з підстав, визначених статтею 23 Закону України “Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію”.
Пунктом 58 Порядку №560 встановлено, що за наявності підстав для одержання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період військовозобов`язані (крім заброньованих та посадових (службових) осіб, зазначених у підпунктах 16-23 пункту 1 додатка 5) особисто подають на ім`я голови комісії районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу заяву за формою, визначеною у додатку 4, до якої додаються документи, що підтверджують право на відстрочку, або копії таких документів, засвідчені в установленому порядку, зазначені у переліку згідно з додатком 5. Заява військовозобов`язаного підлягає обов`язковій реєстрації.
Згідно з п. 60 Порядку №560 Комісія вивчає отримані заяву та підтвердні документи, оцінює законність підстав для надання відстрочки, за потреби готує запити до відповідних органів державної влади для отримання інформації, що підтверджує право заявника на відстрочку, або використовує інформацію з публічних електронних реєстрів.
Комісія зобов`язана розглянути отримані на розгляд заяву та документи, що підтверджують право на відстрочку, протягом семи днів з дати надходження, але не пізніше ніж протягом наступного дня від дати отримання інформації на запити до органів державної влади.
На підставі розгляду отриманих документів комісія ухвалює рішення про надання або відмову у наданні відстрочки. Рішення комісії оформляється протоколом.
Про прийняте комісією рішення повідомляється засобами телефонного, електронного зв`язку або поштою заявнику не пізніше ніж на наступний день після ухвалення такого рішення.
У разі позитивного рішення військовозобов`язаному надається довідка із зазначенням строку відстрочки за формою, визначеною у додатку 6.
У разі відмови у наданні відстрочки військовозобов`язаному повідомляють письмово із зазначенням причин відмови за формою, визначеною у додатку 7. Таке рішення може бути оскаржене у судовому порядку.
До ухвалення комісією рішення військовозобов`язаний не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.
Відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації надається на строк дії відповідних законних підстав, але не більш як на строк проведення мобілізації, встановлений Указом Президента України. У разі продовження строку проведення мобілізації перевірка підстав у військовозобов`язаного на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, крім підстав, зазначених у пункті 2 частини першої, пунктах 3, 4, 5 частини третьої статті 23 Закону України “Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію”, здійснюється за допомогою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів.
Додатком №5 до Порядку №560 затверджено Перелік документів, що подаються військовозобов`язаним для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до підстав, зазначених у статті 23 Закону України “Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію” (далі – Перелік).
Згідно пп. 4 п. 2 Переліку для категорії осіб «жінки та чоловіки, чиї близькі родичі (чоловік, дружина, син, донька, батько, мати або рідний (повнорідний) брат чи сестра) загинули або пропали безвісти під час здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час воєнного стану» для надання відстрочки надаються: документи, що підтверджують родинні зв`язки (у тому числі посвідчення члена сім`ї загиблого (померлого) Захисника чи Захисниці або посвідчення члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни, в якому проставляється відмітка про норму Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”, на підставі якої особі надано статус, або витяг із Єдиного державного реєстру ветеранів війни), рішення суду про визнання особи зниклою безвісти за особливих обставин, документи, які підтверджують факт загибелі (смерті) під час здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях або забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час воєнного стану.
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин» від 12.07.2018 року № 2505-VIII (далі – Закон № 2505-VIII):
- особа, зникла безвісти, - фізична особа, стосовно якої немає відомостей про її місцеперебування на момент подання заявником заяви про її розшук;
- особа, зникла безвісти за особливих обставин, - особа, зникла безвісти у зв`язку із збройним конфліктом, воєнними діями, тимчасовою окупацією частини території України, надзвичайними ситуаціями природного чи техногенного характеру.
При цьому згідно преамбули до Закону № 2505-VIII для цілей цього Закону особливими обставинами вважаються збройний конфлікт, воєнні дії, тимчасова окупація частини території України, надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру.
Згідно з ч. 1, 3 ст. 1 Закону № 2505-VIII особа набуває статусу такої, що зникла безвісти за особливих обставин, з моменту внесення про неї відомостей, що містяться у заяві про факт зникнення, до Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, у порядку, передбаченому цим Законом, та вважається такою, що зникла безвісти за особливих обставин, з моменту подання заявником заяви про факт зникнення особи.
Надання особі статусу зниклої безвісти за особливих обставин відповідно до цього Закону не позбавляє її родичів або інших осіб права звернення до суду із заявою про визнання такої особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою у порядку, передбаченому законодавством.
За ч. 1 ст. 43 Цивільного кодексу України фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування.
Відповідно до ч. 2 ст. 44 Цивільного кодексу України за заявою заінтересованої особи або органу опіки та піклування над майном особи, зниклої безвісти за особливих обставин, опіка може бути встановлена нотаріусом до ухвалення судом рішення про визнання її безвісно відсутньою.
Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 293 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою.
Застосовуючи вищевикладені положення до обставин цієї справи суд зазначає таке.
Спірним питанням в цій справі є правомірність відмови відповідача у наданні позивачу відстрочки з підстав ненадання рішення суду про визнання особи зниклою безвісті за особливих обставин.
Вимога надання такого рішення суду відсутня у п. 4 ч. 3 ст. 23 Закон №3543-XII та наявна у пп. 4 п. 2 Переліку.
Як з огляду на системне тлумачення положень Закон №3543-XII та Порядку 560, так і відповідно до безпосереднього змісту п. 1 та п. 56 Порядку №560 підстави для відстрочки визначаються законом, в той час як постановою Кабінету Міністрів України визначено процедуру її надання.
Таке співвідношення цих нормативно-правових актів відповідає правилам врегулювання суспільних відносин, оскільки Порядок №560 прийнято саме на виконання положень Закону №3543-XII. Водночас, з цієї ж підстави Порядок №560 повинен повністю відповідати нормам Закону №3543-XII та узгоджуватися з ними.
У випадку ж виникнення суперечності належить застосувати правило подолання ієрархічної колізії, яке викладено у ч. 3 ст. 66 Закону України «Про правотворчу діяльність», згідно якої у разі виявлення колізії між нормативно-правовими актами різної юридичної сили пріоритет у застосуванні мають норми, що містяться у нормативно-правовому акті вищої юридичної сили.
Суд зазначає, що п. 4 ч. 3 ст. 23 Закон №3543-XII використовує категорію «пропали безвісти під час здійснення заходів під час здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану».
Характеристика заходів, викладених у цій нормі права поза розумним сумнівом вказує на те, що йдеться про такі категорії як збройний конфлікт та воєнні дії.
Отже, наявні правові підстави для прирівняння категорії осіб з п. 4 ч. 3 ст. 23 Закон №3543-XII, які «пропали безвісти під час здійснення заходів…», з категорією «особа, зникла безвісти за особливих обставин» згідно ч. 1 ст. 1 Закону №2505-VIII.
Суд підкреслює, що терміни «зникли» та «пропали» для цілей правового врегулювання спірних правовідносин є тотожними. У свою чергу заходи, про які зазначає п. 4 ч. 3 ст. 23 Закон №3543-XII підпадають під їх опис як «збройний конфлікт» та «воєнні дії» згідно преамбули до Закону №2505-VIII. В свою чергу дві останні категорії в рамках Закону №2505-VIII охоплює термін «особливі обставини». Саме з цих підстав особи, які «пропали безвісти» згідно п. 4 ч. 3 ст. 23 Закон №3543-XII одночасно є також «особами, зниклими безвісти за особливих обставин» згідно ч. 1 ст. 1 Закону №2505-VIII.
Відповідно, в Переліку цілком правомірно в лівому стовпці (категорії осіб) вказано норму п. 4 ч. 3 ст. 23 Закон № 3543-XII (особи, які «пропали безвісти під час здійснення заходів», а в правому стовпці щодо цієї ж норми згадується категорія «… особи зниклою безвісти за особливих обставин». Тобто, Перелік саме в цьому аспекті узгоджується з іншими положеннями законодавства.
Водночас, спірним в цій справі є передусім спосіб, яким уряд передбачив порядок підтвердження наявності статусу особи, зниклої безвісти за особливих обставин, а саме: надання для такого підтвердження рішення суду. При цьому суттєво, що п. 4 ч. 3 ст. 23 Закон №3543-XII при формулюванні правила поведінки використовує саме і лише статус особи, без конкретизації порядку підтвердження наявності в особи такого статусу. Отже, для відповідності нормі саме закону необхідно підтвердити статус як такий, незалежно від способу підтвердження.
Тим не менш, уряд у Переліку вказав фактично спосіб такого підтвердження – встановлення такого статусу в судовому порядку.
Суд зазначає, що єдиним варіантом, за якого таке врегулювання підтвердження наявності в особи відповідного статусу було б належним, була б наявність іншого нормативно-правового регулювання (наприклад, в рамках Закону № 2505-VIII), згідно якого такий статус міг би набуватися виключно за рішенням суду. Лише в такому випадку роль підзаконного-нормативно-правового акту (Порядку №560 та Переліку у відповідних частинах) належним чином реалізовувалась би відносно норми Закону №2505-VIII, адже йшлося б про конкретизацію шляхом зазначення єдиного можливого варіанту правозастосування та за відсутності жодних суперечностей між статусом та єдиним існуючим порядком його підтвердження.
Однак, наявне нормативно-правове регулювання є суттєво іншим.
Передусім слід зазначити, що згідно змісту ст. 43, 44 Цивільного кодексу України категорії «безвісно відсутня особа» та «особа, зникла безвісти за особливих обставин» є відмінними, на що вказує їх перерахування через кому. Також першу з цих категорій нормативно визначає ст. 43 Цивільного кодексу України, який при цьому не містить нормативного визначення другої категорії. В свою чергу таке нормативне визначення другої категорії наявне саме і лише в Законі № 2505-VIII. Тобто, йдеться про два різних правових статуси.
Так, дійсно, статус «безвісно відсутня особа» встановлюється в судовому порядку згідно Глави 4 розділу IV Цивільного процесуального кодексу України – за правилами окремого провадження. Іншого способу встановлення цього статусу законодавством не передбачено. Тобто, передбачено судовий спосіб встановлення статусу «безвісно відсутня особа».
Водночас, статус «особа, зникла безвісти за особливих обставин» встановлюється виключно в єдиний спосіб, який визначено лише у Законі №2505-VIII. Таким способом згідно ч. 1 ст. 4 Закону №2505-VIII є саме внесення про таку особу відомостей, що містяться у заяві про факт зникнення, до Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин. Тобто, передбачено позасудовий спосіб встановлення статусу «особа, зникла безвісти за особливих обставин».
Повертаючись до положень Переліку слід зазначити, що надати рішення про встановлення статусу особи, яка зникла безвісти за особливих обставин, не можливо, оскільки законодавством не передбачено встановлення такого статусу в судовому порядку. Навпаки, передбачено процедуру встановлення такого статусу в позасудовому порядку – шляхом внесення відомостей до спеціального реєстру.
Водночас, така неможливість не впливає і не може впливати на обсяг прав особи, оскільки саме право (підстава на відстрочку) встановлена Законом № 3543-XII, а не Переліком або Порядком № 560.
При цьому суд зауважує, що Порядок № 560 та уряд в цілому не можуть встановлювати інший, відмінний від норм Закону № 2505-VIII порядок підтвердження статусу «особи, зниклої безвісти за особливих обставин». Оскільки як вже зазначав суд, підзаконний нормативно-правовий акт може лише уточнювати положення закону, а не передбачати прямо протилежне правило поведінки, за якого згідно норми закону статус підтверджується в позасудовому порядку (внесення відомостей в реєстр), в той час як згідно норми постанови уряду цей же статус прямо всупереч нормі закону підтверджується в судовому порядку (наданням рішення суду про визнання особи такою, що має відповідний статус).
Як наслідок, слід констатувати прогалину в межах Порядку №560 щодо порядку підтвердження статусу, який вказано у п. 4 ч. 3 ст. 23 Закон №3543-XII. При цьому суд підкреслює, що прогалина стосується лише процедурного питання, в той час як норма п. 4 ч. 3 ст. 23 Закон №3543-XII є очевидною для розуміння для її реалізації.
За таких обставин суд згідно ч. 3 ст. 65 Закону №3354-IX виходить з загальних засад права: верховенство права та розумність.
За наявної юридичної ситуації норма п. 4 ч. 3 ст. 23 Закон № 3543-XII містить статус, порядок встановлення якого ані в цій нормі, ані в спеціальному (щодо процедури надання відстрочок) підзаконному нормативно-правовому акті не передбачено. Водночас, такий порядок встановлення відповідного статусу передбачено в ч. 1 ст. 4 Закону №2505-VIII.
Отже, неможливо не дійти висновку про те, що спірний статус належить встановлювати саме і виключно в порядку, який передбачено спеціальним (щодо правового регулювання суспільних відносин за участі осіб з відповідним статусом) нормативно-правовим актом - Законом №2505-VIII.
Узагальнюючи вищевикладене суд констатує, що належним способом підтвердження статусу особи, яка пропала безвісти під час здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час воєнного стану (п. 4 ч. 3 ст. 23 Закон №3543-XII), який є еквіваленту статусу «особа, зникла безвісти за особливих обставин» (ч. 1 ст. 1 Закону №2505-VIII, є використання процедури згідно ч. 1 ст. 4 Закону №2505-VIII, тобто - внесення про неї відомостей, що містяться у заяві про факт зникнення, до Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин. Відповідно, якщо про таку особу внесено відповідні відомості до вказаного реєстру, то така особа є «особою, зниклою безвісти за особливих обставин» (згідно ч. 1 ст. 1 Закону №2505-VIII) та, одночасно, «особою, яка пропала безвісти під час здійснення заходів…» (згідно п. 4 ч. 3 ст. 23 Закон №3543-XII).
Повертаючись до обставин цієї справи суд зазначає, що позивачем до заяви про надання відстрочки було надано витяг з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин від 13.09.2023 року № 20240924-2023. В такому витягу в наявності відомості про брата позивача, спорідненість відповідачами не заперечувалась ані у відмові, ані в ході судового розгляду, а судом встановлена на підставі співпадіння прізвища та по-батькові особи зі свідоцтвом про народження позивача.
Таким чином, позивачем підтверджено наявність у його брата статусу «особи, яка пропала безвісти під час здійснення заходів…» (згідно п. 4 ч. 3 ст. 23 Закон № 3543-XII).
Як наслідок, відмова відповідача у наданні відстрочки із зазначених ним підстав є протиправною, оскільки позивач наявність у його брата відповідного статусу підтвердив належним чином, а вказаний відповідачем інший спосіб підтвердження такого статусу суперечить положенням законодавства вищої юридичної сили та є неможливим для реалізації на практиці через його суперечність таким положенням законодавства вищої юридичної сили.
Обираючи спосіб захисту прав позивача, суд зазначає таке.
Суд підкреслює, що відповідач розглянув заяву позивача про надання відстрочки по суті, спірний правовий акт прийнято за результатом аналізу усіх поданих позивачем документів.
В підсумку відповідачем висловлено лише одне зауваження, яке і зумовило відмову у наданні позивачу відстрочки. 
Водночас, під час розгляду цієї справи судом таке зауваження відповідача визнано необґрунтованим.
Окрім цього, оцінюючи правомірність відмови відповідача, судом з необхідністю надавалася правова оцінка і обставинам, які зумовили висунення спірного зауваження відповідача (вимога надати рішення суду замість витягу з реєстру). 
За результатом такої оцінки суд зробив не лише висновок про протиправність зауваження, а також, не маючи іншого способу визначити правомірність спірної відмови, досліджував змістовно і обставини, які зумовили висловлення такого зауваження, в т.ч. досліджував належність підтвердження позивачем статусу його брата як «особи, яка пропала безвісти під час здійснення заходів…» (згідно п. 4 ч. 3 ст. 23 Закон №3543-XII). 
За результатом відповідної оцінки судом зроблено висновок про те, що позивач належним чином підтвердив зазначений статус свого брата.
Ці обставини свідчать про те, що відповідач вважав, що позивач не має права на відстрочку через єдиний конкретний недолік, існування якого судом не підтверджено, при цьому судом підтверджено не лише неіснування недоліку, а і відповідність позивача відповідним положенням законодавства.
Тобто, судовим розглядом встановлено, що згідно поданих позивачем документів позивач мав права на отримання відстрочки, при цьому відповідач свою владну компетенцію вже реалізував, прийнявши рішення, яке судом визнається протиправним за результатом судового розгляду.
В цьому аспекті доцільно зауважити, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єкт звернення дотримав усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.
Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти під час прийняття рішення на власний розсуд.
Такий підхід, встановлений процесуальним законодавством, є прийнятним не тільки під час розгляду вимог про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, але й у випадку розгляду вимог про зобов`язання відповідного суб`єкта вчинити певні дії після скасування його адміністративного акта.
Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Касаційного адміністративного суду від 22.06.2023 року у справі № 480/4288/21, від 22.09.2022 року у справі № 380/12913/21.
Разом із тим, суд не вбачає правових підстав для зобов`язання відповідача безпосередньо надати позивачу відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації. 
Суд зазначає, що відповідно до положень Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та Порядку №560 саме до компетенції комісії територіального центру комплектування та соціальної підтримки належить розгляд заяв військовозобов`язаних, оцінка поданих документів та прийняття рішення щодо надання або відмови у наданні відстрочки. 
При цьому адміністративний суд не може підміняти собою суб`єкта владних повноважень та перебирати на себе функції органу, уповноваженого на прийняття відповідного рішення. Встановивши протиправність підстав, з яких відповідачем було відмовлено позивачу у наданні відстрочки, суд дійшов висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача є саме зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача з урахуванням висновків суду, наведених у цьому рішенні. 
З огляду на викладене, позовні вимоги в частині зобов`язання безпосередньо надати позивачу відстрочку задоволенню не підлягають, водночас підлягає задоволенню вимога про зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про надання відстрочки з урахуванням правової оцінки, наданої судом.
Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню частково.
Частиною третьою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України обумовлено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Під час звернення з даним позовом до суду позивач сплатив судовий збір в розмірі 1211,20 грн, що підтверджується квитанцією наявною в матеріалах справи. 
Відтак, враховуючи задоволення позову частково, суд дійшов висновку, що сума судового збору в розмірі 1211,20 грн підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Керуючись статтями 243-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.
2. Визнати протиправною відмову комісії ІНФОРМАЦІЯ_3 в оформленні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язаному ОСОБА_1 .
3. Зобов`язати комісію ІНФОРМАЦІЯ_1 повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні. 
4. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
5. Стягнути з комісії ІНФОРМАЦІЯ_3 (місцезнаходження: АДРЕСА_1 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) понесені ним витрати по сплаті судового збору в розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 коп. 

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Панова Г. В.