ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
27 квітня 2026 року 	Справа № 280/1031/26 м.Запоріжжя	
Запорізький окружний адміністративний суд у складі судді Киселя Р.В., розглянувши в порядку письмового за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), в особі представника – адвоката Светашової Ірини Вікторівни (вул. Незалежної України, 68а, м. Запоріжжя, 69035), до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (майдан Волі, 3, м. Тернопіль, 46001), третя особа - Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (пр. Соборний, буд. 158-Б, м. Запоріжжя, 69005), про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
09.02.2026 засобами системи «Електронний суд» до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі – позивачка), в особі представника – адвоката Светашової Ірини Вікторівни, до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (далі – відповідач), третя особа - Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, в якій позивачка просить суд: 
визнати протиправними дії відповідача про відмову позивачці в призначенні пенсії та скасувати рішення відповідача № 083950027728 від 08.01.2026;
зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивачки від 02.01.2026 року про призначення пенсії та зарахувати до трудового стажу позивачки періоди роботи: 01.01.2004–31.01.2004, 01.01.2005–31.01.2005, 01.11.2005–14.11.2005, 01.01.2007–31.03.2007, 01.01.2008–31.01.2008, 01.03.2008–10.03.2008, 15.04.2008–31.05.2008, 01.08.2008–10.08.2008, 05.09.2008–30.09.2008, 21.10.2008–27.10.2008, 01.12.2025–до дня прийняття рішення, та зобов`язати відповідача призначити позивачці пенсію за віком з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, саме 31.10.2025 року.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що спірним рішенням відповідача відмовлено в призначенні пенсії за віком в зв`язку з тим, що стажу роботи позивачки недостатньо для призначення пенсії. Відповідно до форми РС-право позивачці було враховано лише періоди: 03.08.1983-30.09.1999, 01.10.1999-31.08.2002, 01.09.2002-30.09.2003, 01.10.2003-31.12.2003, 01.02.2004-31.12.2004, 01.02.2005-31.10.2005, 15.11.2005-31.12.2006, 01.04.2007-31.12.2007, 01.02.2008-29.02.2008, 11.03.2008-14.04.2008, 01.06.2008-31.07.2008, 11.08.2008-04.09.2008, 01.10.2008-20.10.2008, 03.11.2008-30.03.2009 01.07.2012-04.07.2012, 24.07.2012-27.07.2012, 18.03.2019-30.11.2025, та не враховано періоди роботи: 01.01.2004–31.01.2004, 01.01.2005–31.01.2005, 01.11.2005–14.11.2005, 01.01.2007–31.03.2007, 01.01.2008–31.01.2008, 01.03.2008–10.03.2008, 15.04.2008–31.05.2008, 01.08.2008–10.08.2008, 05.09.2008–30.09.2008, 21.10.2008–27.10.2008, 01.12.2025 – до дня прийняття рішення, а саме 08.01.2026 року. Жодних зауважень щодо відомостей з трудової книжки відповідачем у спірному рішенні висловлено не було. У оскаржуваному рішенні не зазначено про відсутність в інформаційній базі системи персоніфікованого обліку даних про сплату страхових внесків для нарахування пенсії. Позивачка з даним рішенням не згодна оскільки вважає, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення документації (в даному випадку трудової книжки) з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист. Так само, відсутність в інформаційній базі системи персоніфікованого обліку даних про сплату страхових внесків для нарахування пенсії не може бути підставою для позбавлення позивачки права на призначення пенсії. Просить задовольнити позовні вимоги.
Ухвалою від 11.02.2026 відкрито спрощене позовне провадження у справі, розгляд справи призначено без виклику сторін.
02.03.2025 засобами системи засобами системи «Електронний суд» від представника Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області надійшли пояснення по справі в яких зазначено, що 02.01.2026 року позивачка звернулась до органів Пенсійного фонду з заявою про призначення пенсії за віком. Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 08.01.2026 № 083950027728 відмовлено позивачу у призначенні пенсії в зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Оскільки, згідно даних персоніфікованого обліку відсутня сплата внесків за період роботи позивачки з 01.01.2004–31.01.2004, 01.01.2005–31.01.2005, 01.11.2005-14.11.2005, 01.01.2007–31.03.2007, 01.01.2008–31.01.2008, 01.03.2008–10.03.2008, 15.04.2008–31.05.2008, 01.08.2008–10.08.2008, 05.09.2008–30.09.2008, 21.10.2008-27.10.2008, 01.12.2025 до дня прийняття рішення, то відсутні законні підстави для зарахування спірного періоду роботи до страхового стажу, відповідно немає права для призначення пенсії.
04.03.2026 засобами системи «Електронний суд» від представника позивачки до суду надійшла відповідь на пояснення третьої особи, в якій представник повторила, що в оскаржуваному рішенні не зазначено про відсутність в інформаційній базі системи персоніфікованого обліку даних про сплату страхових внесків для нарахування пенсії, й те, що відсутність таких даних не може бути підставою для відмови у призначенні пенсії. Також зазначила, що повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень.
10.03.2026 засобами системи «Електронний суд» від представника відповідача надійшов відзив на позов. У відзиві пенсійний орган зазначив, що за доданими документами до страхового стажу зараховано всі періоди роботи. Позивачці відмовлено в призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу – 32 роки.
13.03.2026 засобами системи «Електронний суд» від представника позивачки до суду надійшла відповідь на відзив у якій представник наводить аргументи, аналогічні викладеним у позові та відповіді на пояснення третьої особи.
Розглянувши наявні у справі матеріали, суд встановив наступне.
02.01.2026 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася до органів Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком. 
За принципом екстериторіальності заява позивача була розглянута ГУ ПФУ в Тернопільській області та рішенням № 083950027728 від 08.01.2026 було відмовлено позивачці у призначенні пенсії за віком з огляду на недостатність страхового стажу, який має становити 32 роки. Визначений страховий стаж – 31 рік 6 місяців 10 днів.
З форми ПС-право вбачається, що до страхового стажу позивачки відповідачем зараховані періоди: 03.08.1983-30.09.1999, 01.10.1999-31.08.2002, 01.09.2002-30.09.2003, 01.10.2003-31.12.2003, 01.02.2004-31.12.2004, 01.02.2005-31.10.2005, 15.11.2005-31.12.2006, 01.04.2007-31.12.2007, 01.02.2008-29.02.2008, 11.03.2008-14.04.2008, 01.06.2008-31.07.2008, 11.08.2008-04.09.2008, 01.10.2008-20.10.2008, 03.11.2008-30.03.2009 01.07.2012-04.07.2012, 24.07.2012-27.07.2012, 18.03.2019-30.11.2025, 
та не враховано періоди роботи: 01.01.2004–31.01.2004, 01.01.2005–31.01.2005, 01.11.2005–14.11.2005, 01.01.2007–31.03.2007, 01.01.2008–31.01.2008, 01.03.2008–10.03.2008, 15.04.2008–31.05.2008, 01.08.2008–10.08.2008, 05.09.2008–30.09.2008, 21.10.2008–27.10.2008, та з 01.12.2025 по день прийняття оскаржуваного рішення.
Вважаючи таке рішення відповідача протиправним, позивачка звернулася з даним позовом до суду.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам, суд виходить з такого.
З відзиву та письмових пояснень третьої особи судом встановлено, що підставою для відмови у призначенні пенсії позивачки стадо неврахування відповідачем до страхового стажу позивачки певних періодів, внаслідок чого страховий стаж позивачки виявився меншим за 32 роки. Неврахування частини стажу позивачки, наведеного у її трудовій книжці зумовлено несплатою роботодавцями страхових внесків до Пенсійного фонду України у відповідні періоди.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За приписами частини першої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом (частина третя статті 46 Конституції України).
Пенсійні правовідносини регулюються Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року №1058-IV (далі - Закон №1058-ІV), який визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
За визначеннями, наведеними у статті 1 вказаного Закону, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески; страхові внески - кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше, надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Частинами 1- 3 статті 24 Закону №1058-IV визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. До страхового стажу для обчислення розміру пенсії за віком, з якого обчислюється розмір пенсії по інвалідності або у зв`язку з втратою годувальника, крім наявного страхового стажу, зараховується також на загальних підставах відповідно період з дня встановлення інвалідності до досягнення застрахованою особою віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону, та період з дня смерті годувальника до дати, коли годувальник досяг би віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. 
Страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.
Відповідно до частини 1 статті 26 Закону №1058-ІV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років.
Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII (далі – Закон №1788-XII) встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (далі – Порядок №637) передбачено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Відповідно до пункту 3 цього Порядку за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, а за відсутності останньої або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
У даній справі спірним є питання щодо наявності підстав для зарахування до страхового стажу позивачки періодів роботи з 01.01.2004–31.01.2004, 01.01.2005–31.01.2005, 01.11.2005–14.11.2005, 01.01.2007–31.03.2007, 01.01.2008–31.01.2008, 01.03.2008–10.03.2008, 15.04.2008–31.05.2008, 01.08.2008–10.08.2008, 05.09.2008–30.09.2008, 21.10.2008–27.10.2008, та з 01.12.2025 по день прийняття оскаржуваного рішення, періодів щодо яких відсутнє підтвердження сплата страхових внесків відповідно до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також достатності у позивачки страхового стажу, який дає право на призначення пенсії за віком відповідно до Закону №1058-IV.
Згідно записів трудової книжки позивачки НОМЕР_1 від 02.08.1983:
в період з 01.10.2003 по 14.11.2005 позивачка працювала в ТОВ Торговий дім «Запорізький арматурний завод» на посаді станочником широкого профілю 3 розряду (записи 12-13);
в період з 15.11.2005 по 06.10.2008 позивачка працювала в ТОВ «Сантехніка ЗАЗ» станочником широкого профілю 3 розряду (записи 14-15);
в період з 08.10.2008 по 27.10.2008 позивачка працювала в ТОВ «Запорізький завод побутової техніки» станочником широкого профілю (записи 16-17).
Як визначено у ст. 1 Закону № 1058-ІV, страхові внески - кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, яке діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.
Згідно з ст. 20 Закону №1058-ІV, страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.
Обчислення страхових внесків із сум, виражених в іноземній валюті, здійснюється шляхом перерахування зазначених сум у національну валюту України за курсом валют, установленим Національним банком України на день обчислення страхових внесків.
Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.
Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.
Відповідно до частини 16 статті 106 Закону № 1058-ІV виконавчі органи Пенсійного фонду накладають на посадових осіб, які вчинили правопорушення, адміністративні стягнення у разі, зокрема, несплати або несвоєчасної сплати страхових внесків, у тому числі авансових платежів; ухилення від взяття на облік або несвоєчасне подання заяви про взяття на облік страхувальника як платника страхових внесків.
Отже, страхові внески є умовою існування солідарної системи і підлягають обов`язковій сплаті. Перерахунок пенсії провадиться з урахуванням часу, коли особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, та за який підприємством, де працює людина, (страхувальником) сплачені щомісячні страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
За змістом вищезазначених норм можна дійти висновку, що обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника.
Відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки воно здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.
Схожі ситуації виникали у судовій практиці. Зокрема, у постанові від 17.07.2019 у справі № 144/669/17 Верховний Суд дійшов наступного висновку:
«… позивач не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, наявність заборгованості підприємства по страховим внескам не може бути підставою для незарахування до страхового стажу при призначенні пенсії позивачу періоду його роботи».
Цей правовий висновок підтримано у постанові Верховного Суду від 30.12.2021 у справі №348/1249/17, від 11.10.2023 у справі №340/1454/21, у яких спірні правовідносини стосувалися, у тому числі, незарахованих періодів страхового стажу до 1 січня 2004.
Суд зазначає, що порушення страхувальником вимог законодавства щодо порядку та строків сплати страхових внесків тягне негативні наслідки лише щодо самого страхувальника (зокрема, у вигляді сплати недоїмки, штрафних санкцій та пені) та не може мати негативних наслідків для застрахованої особи у вигляді незарахування до страхового стажу періоду роботи, протягом якого такій особі нараховувалася заробітна плата, на яку у свою чергу нараховувалися страхові внески, проте не з вини застрахованої особи страхові внески не були зараховані на відповідні рахунки або зараховувалися в рахунок сплати заборгованих страхувальником сум недоїмки, штрафів та пені у порядку календарної черговості їх виникнення.
Крім того, несвоєчасна сплата підприємством страхових внесків, за умови підтвердження роботи особи на такому підприємстві, отримання заробітної плати та утримання з неї єдиного соціального внеску, не повинна порушувати законні права та інтереси позивача як застрахованої особи, зокрема, порушувати його право на належне пенсійне забезпечення, оскільки обов`язок своєчасної сплати страхових внесків до Пенсійного фонду покладено на роботодавця, а тому їх несплата не може позбавляти працівників права на зарахування періоду роботи до страхового стажу, фактично позбавляючи особу права власності на пенсію в належному розмірі.
Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом у постановах від 30 вересня 2019 року у справі №414/736/17, від 20 березня 2019 року у справі №688/947/17, від 27 березня 2018 року у справі №208/6680/16-а.
Крім того, суд звертає увагу на те, що згідно ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд наголошує, що позивач не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, відсутність у органу Пенсійного фонду відомостей про сплату страхових внесків роботодавцем не може бути підставою для незарахування до страхового стажу позивача періодів його роботи на такому підприємстві.
Враховуючи наведене, суд зазначає, що доводи щодо відсутності підстав для зарахування до страхового стажу позивачки періодів роботи згідно трудової книжки, щодо яких в відсутні відомості про сплату страхових внесків, є необґрунтованими та такими, що спростовуються зібраними в цій справі доказами, адже підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. 
За таких обставин, суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення відповідача про відмову в призначенні позивачці пенсії за віком є протиправним та підлягає скасуванню. 
Обираючи належний спосіб відновлення порушеного права у спірних правовідносинах, суд виходить з того, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Європейський суд з прав людини у пункті 75 рішення від квітня 2005 року у справі «Афанасьєв проти України» (заява № 38722/02) зазначив, що обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.
Для ефективного поновлення порушеного права необхідною умовою є існування чіткого зв`язку між правопорушенням та способом захисту права, тобто метою заявлених позовних вимог має бути усунення перешкод у здійсненні права, а її досягненням - визначений спосіб захисту права, який би вичерпував себе. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
За встановленими обставинами справи, на дату звернення із заявою про призначення пенсії за віком позивачка досягла віку 60 років 02 місяці, з урахуванням безпідставно не зарахованих відповідачем періодів роботи з 01.01.2004–31.01.2004, 01.01.2005–31.01.2005, 01.11.2005–14.11.2005, 01.01.2007–31.03.2007, 01.01.2008–31.01.2008, 01.03.2008–10.03.2008, 15.04.2008–31.05.2008, 01.08.2008–10.08.2008, 05.09.2008–30.09.2008, 21.10.2008–27.10.2008, та з 01.12.2025 по 30.10.2025 (день досягнення 60 річного віку), мала необхідний страховий стаж не менше 32 років, передбачений ч.1 ст. 26 Закону №1058-IV (за розрахунком суду станом на 30.10.2025 становив 32 роки 3 місяці 09 днів).
За положеннями пункту 1.7 Порядку №22-1 днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви.
За приписами п. 1 ч. 1 ст. 45 Закону №1058 пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім випадку, коли пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
В даному випадку звернення позивачки за призначенням пенсії відбулось в межах трьох місяців від дня досягнення нею 60-річного віку.
Враховуючи наведене, у даному випадку вирішення питання про призначення позивачу пенсії за віком не потребує встановлення додаткових обставин чи дослідження будь-яких документів, що відноситься до повноважень пенсійного органу, а тому належним та ефективним способом захисту порушеного права у спірних правовідносинах є зобов`язання відповідача зарахувати до страхового стажу позивачки спірних періодів роботи та призначити позивачці пенсію за віком з 31.10.2025 (дати звернення з заявою про призначення пенсії).
При цьому суд не вбачає підстав для зобов`язання відповідача зараховувати до страхового стажу позивачки періоду після досягнення позивачкою пенсійного віку, оскільки такий період (з 01.12.2025 по 08.01.2026) припадає на період після дати призначення пенсії позивачці (31.10.2025) та має враховуватися під час подальшого перерахунку її пенсії, у випадку коли вона продовжить працювати.
Частинами 1, 2 статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Приписами статті 90 КАС України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
За наведеного вище суд вважає, що заявлені позовні вимоги знайшли своє підтвердження матеріалами справи, є обґрунтованими, а надані сторонами письмові докази є належними та достатніми для постановлення судового рішення про часткове задоволення адміністративного позову.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає, що з урахуванням положень статті 139 КАС України понесені позивачем судові витрати на оплату судового збору в розмірі 1331,20 грн. підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись статтями 241, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ВИРІШИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), в особі представника – адвоката Светашової Ірини Вікторівни (вул. Незалежної України, 68а, м. Запоріжжя, 69035), до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (майдан Волі, 3, м. Тернопіль, 46001), третя особа - Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (пр. Соборний, буд. 158-Б, м. Запоріжжя, 69005), про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити частково.
Визнати протиправними та скасувати рішення № 083950027728 від 08.01.2026, прийняте Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області, про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 .
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 01.01.2004–31.01.2004, 01.01.2005–31.01.2005, 01.11.2005–14.11.2005, 01.01.2007–31.03.2007, 01.01.2008–31.01.2008, 01.03.2008–10.03.2008, 15.04.2008–31.05.2008, 01.08.2008–10.08.2008, 05.09.2008–30.09.2008, 21.10.2008–27.10.2008 згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 02.08.1983.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області з 31.10.2025 призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області судові витрати зі сплати судового збору сумі 1331,20 грн (одна тисяча триста тридцять одна гривня 20 копійок). 
Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішення у повному обсязі складено та підписано «27» квітня 2026 року.

Суддя Р.В. Кисіль