УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №279/6820/24 Головуючий у 1-й інст. Недашківська Л. А. 
Категорія 53 Доповідач Коломієць О. С.  

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 червня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Коломієць О. С.
суддів Талько О. Б., Шевчук А. М., 
з участю секретаря
судового засідання Драч Т. А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №279/6820/24 за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди 
за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 , інтереси якого представляє адвокат Компанієць Анастасія Вікторівна 
на рішення  Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 27 жовтня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Недашківської Л.А.,
у с т а н о в и в:
У листопаді 2024 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 29 053,55 грн, моральної шкоди в розмірі 2 905,35 грн. Вирішити питання судових витрат.
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що 08.07.2024 року близько 14 години 30 хвилин по вул.М.Грушевського,11 в м. Коростені Житомирської області, сталася дорожньо–транспортна пригода за участю автомобіля Ford Fusion, д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням позивача ОСОБА_1 та електросамоката FrigoV4 під керуванням неповнолітнього ОСОБА_3 .
Вказував, що внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження, що підтверджується схемою місця ДТП від 08.07.2024 року.
Згідно зібраних працівниками поліції матеріалів винуватцем ДТП визнано ОСОБА_3 , але, оскільки він на момент вчинення адміністративного правопорушення не досягнув віку, з якого наступає адміністративна відповідальність, то до адміністративної відповідальності було притягнуто його батька - ОСОБА_2 за ч.3 ст.184 КУпАП. 30 вересня 2024 року постановою Коростенського міськрайонного суду Житомирської області останнього було визнано винним та притягнуто до адміністративної відповідальності.
Додає, що внаслідок пошкодження транспортного засобу позивачу було заподіяно матеріальні збитки.
Згідно Висновку експертного авто товарознавчого дослідження автомобіля Ford Fusion, д.н.з. НОМЕР_1 №20 вартість матеріального збитку, що завданий власнику автомобіля в результаті пошкоджень становить 29 053,55 грн. Відповідачем заподіяний матеріальний збиток не відшкодований.
На його переконання, внаслідок незаконних дій відповідача позивачу заподіяна і моральна шкода. Внаслідок пошкодження належного йому транспортного засобу ним перенесено певні душевні страждання викликані дискомфортом, який полягає в неможливості тривалий час використовувати свою власність за її прямим призначенням, клопотами з необхідністю проведення ремонту автомобіля, витратами додаткового часу на відновлення порушеного права. Відстоювання своїх прав в судах, зокрема під час розгляду справи про адміністративне правопорушення відносно відповідача в Коростенському міськрайонному суді Житомирської області та необхідність залучення для захисту своїх прав адвоката. При цьому відповідач жодного разу не вжив заходів для відшкодування заподіяної шкоди.
Вирішуючи питання про розмір компенсації моральної шкоди, позивач виходить з характеру та обсягу страждань, яких він зазнав їх тривалості та враховує, що мова йде про розумне і справедливе відшкодування (компенсацію) моральної шкоди, якої б вистачить для морального задоволення позивача з боку відповідача, а не про покарання останнього за його неправомірні дії, що не відповідало б засадам цивільного законодавства, визначеним ст.3 ЦК України.
Виходячи з цього, вважає за можливе визначити доведеною заподіяну моральну шкоду у розмірі 2 905,35 грн, що становить 10% від суми заподіяної майнової шкоди. 
Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 27 жовтня 2025 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 29 053,55 грн матеріальної шкоди, 2 905,35 грн моральної шкоди, 14 133,60 грн витрат на професійну правничу допомогу та 2 422,40 грн судового збору.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, відповідач через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неповне дослідження обставин справи, порушення судом норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що ухвалюючи рішення про стягнення шкоди з відповідача, який є батьком неповнолітнього, суд першої інстанції не звернув увагу, що в даному випадку ОСОБА_3 , 2009 року народження, як на день виникнення спірних правовідносин, так і на день пред`явлення позову є неповнолітньою особою, яка відповідно ч. 3 ст. 33 ЦК України несе відповідальність за шкоду, завдану ним іншій особі на загальних підставах, в порядку передбаченому ст.1179 ЦК України. Отже, саме позивач звертаючись до суду із вимогами до батька дитини зобов`язаний довести наявність умов для застосування субсидіарної відповідності батьків. Натомість, жодних доказів того, що у неповнолітнього ОСОБА_3 відсутнє майно або дохід та відповідно він не може самостійно нести відповідальність позивач не надав. Відповідно він не довів належність пред`явлення позовних вимог саме до відповідача. 
Вважає посилання суду першої інстанції на статтю 1180 та статтю 35 ЦК України як на обставину не набуття повної дієздатності неповнолітнім ОСОБА_3 є помилковими та не можуть бути прийняті як підстава для перекладення відповідальності на батьків, оскільки відсутність у неповнолітнього повної цивільної дієздатності не створює автоматичної відповідальності батьків, оскільки вік від 14 до 18 років уже забезпечує неповнолітньому повну деліктоздатність, а відтак — особисту відповідальність за завдання шкоди, що визначена ст. 33 та 1179 ЦК України. 
Зазначає, що ОСОБА_3 щомісячно отримує від органу пенсійного фонду державну соціальну допомогу як дитина з інвалідністю до 18 років, що фактично свідчить про стабільний дохід та можливість нести відповідність в порядку, передбаченому ст. 1179 ЦК України. Вказаний факт підтверджується посвідченням № НОМЕР_2 Управління праці та соціального захисту населення Виконавчого комітету Житомирської міської ради від 18.09.2023. За вказаних обставин ОСОБА_2 , на думку скаржника, є неналежним відповідачем, що було самостійною підставою для відмови у задоволені позову. 
Щодо відшкодування матеріальної шкоди, то вважає, що саме МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих має її відшкодувати, а не позивач. Вказує, що пунктом 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України визначено, що шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Разом з тим, до сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно до ст. 3 Закону є здійснення забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Положеннями ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. 
Додає, що відповідно до відкритих даних цивільно-правова відповідальність власника наземного транспортного засобу автомобіля Ford Fusion була застрахована ПрАТ «СГ «ТАС» відповідно до полісу АТ5003459. Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 не була застрахована в жодній страховій компанії на момент ДТП, тому відповідальність за заподіяну шкоду в першу чергу має нести МТСБУ у відповідності до ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». 
Натомість з матеріалів позову не вбачається того, що позивач звертався до МТСБУ із заявою про виплату йому шкоди, завданої в результаті ДПТ, а тому вважає, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди на відповідача є передчасним та можливо лише у розмірі різниці між фактично завданими збитками та виплаченою сумою страхового відшкодування, чого не було враховано судом першої інстанції. 
Також в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції вказує на те, що електросамокат не класифікується як механічний транспортний засіб, для якого обов`язкове страхування ОСЦПВ. Водіїв електросамокатів прирівнюють то до пішоходів (оскільки вони постійно контактують однією ногою з дорогою), то до велосипедистів. Якщо вони винні у ДТП, то мають самі компенсувати шкоду іншим учасникам дорожнього руху. Такі висновки суду першої інстанції вважає помилковими, скільки пунктом 1.10. ПДР України передбачено, що транспортним засобом є пристрій, призначений для перевезення людей і (або) вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів. Механічний транспортний засіб - транспортний засіб, що приводиться в рух за допомогою двигуна. Відповідно до Закону України «Про деякі питання використання транспортних засобів, оснащених електричними двигунами, та внесення змін до деяких законів України щодо подолання паливної залежності і розвитку електрозарядної інфраструктури та електричних транспортних засобів» електричний колісний транспортний засіб - дво- і більше колісний транспортний засіб, оснащений виключно електричними тяговими двигунами (одним чи декількома) та системою акумулювання електричної енергії (акумуляторною батареєю), яка має технічні можливості заряджатися від зовнішнього джерела електричної енергії. Відтак, Закон України «Про деякі питання використання транспортних засобів, оснащених електричними двигунами, та внесення змін до деяких законів України щодо подолання паливної залежності і розвитку електрозарядної інфраструктури та електричних транспортних засобів» від 24.02.2023 № 2956-IX відносить електросамокати або аналогічні пристрої до транспортних засобів.
Щодо посилання судом першої інстанції на ч.2 п. 1.5 ст. 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та визначення поняття транспортного засобу, слід зазначити, що в редакції чинній як на момент ДТП, так і на момент розгляду судом справи у суді першої інстанції загалом ч. 2 ст. 1 вказаного закону не містить визначення понять та такий пункт (підпункт) у ній відсутній. Аналогічно помилковими є і посилання суду першої інстанції на розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг №566 від 09.07.2010, оскільки таке розпорядження було винесено до ухвалення Закону України «Про деякі питання використання транспортних засобів, оснащених електричними двигунами, та внесення змін до деяких законів України щодо подолання паливної залежності і розвитку електрозарядної інфраструктури та електричних транспортних засобів» від 24.02.2023 № 2956-IX та зміни правового регулювання такого питання. 
Вказує, що суд першої інстанції у оскаржуваному рішенні від 27.10.2025 також зазначив про те, що електросамокат під керуванням ОСОБА_3 не був зареєстрований в уповноваженому органі МВС та без номерного знаку, у зв`язку із чим його експлуатація заборонялася, він не був допущений до дорожнього руху, тому такий не можна вважати транспортним засобом. Поряд із цим, суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що згідно постанови Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 30.09.2024 по справі №279/4815/24 ОСОБА_3 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 122 КУпАП, яка в свою чергу передбачає відповідальність за перевищення встановлених обмежень швидкості руху, проїзд на заборонний сигнал регулювання дорожнього руху та порушення інших правил дорожнього руху. Згідно примітки до вказаної статті суб`єктом правопорушення в цій статті є особа, яка керувала транспортним засобом у момент вчинення правопорушення. За вказаних обставин Коростенського міськрайонного суду Житомирської області у постанові від 30.09.2024 під головуванням цієї ж судді вже визнавав електросамокат, яким керував неповнолітній ОСОБА_2 транспортним засобом. У випадку ж не віднесення його до транспортних засобів у суду 30.09.2024 були відсутні підстави і для притягнення відповідача до адміністративної відповідальності. Тому, посилання наразі на той факт, що електросамокат не є транспортним засобом, є помилковим. 
Зазначає, що обґрунтовуючи вимоги в частині заподіяння моральної шкоди, позивач посилався на те що, у зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою він тривалий час не міг використовувати своє майно, клопотав про проведення ремонтних робіт, витравив додатковий час на відновлення порушеного права, що завдало йому душевних страждань. Зрозуміло, що ДТП викликає переживання і незручності, проте ці страждання не досягли аж такого рівня моральних страждань. Крім того, усі учасники дорожнього руху повинні розуміти, що може виникнути небезпечна ситуація на дорозі і бути морально готовим до того, а не все назвати моральною шкодою. Поряд із цим, зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. Тягар доказування в сфері компенсації моральної шкоди покладається у разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, на позивача, який повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок та на відповідача, який доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Позивач у позовній заяві лише посилається на те, що внаслідок ДТП йому було спричинено моральної шкоди. При цьому, будь яких доказів, які б свідчили про перенесення ним моральних страждань та душевних страждань, яких він зазнав у зв`язку із пошкодженням його майна, до позовної заяви не надано. Тому, задоволення позову в цій частині також, на переконання скаржника, є необґрунтованим. 
Щодо витрат на правову допомогу, то вважає їх завищеними, оскільки зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат. 
Звертає увагу, що в матеріалах справи наявний акт від 01.11.2024 приймання-передачі наданих послуг № 1 до Договору про надання правової допомоги №34/24 від 19.07.2024. Згідно вказаного Акту загальна вартість послуг за цим Актом складає 12 112,00 грн. Таким чином, згідно Акту позивач поніс витрати на правову допомогу у сумі 12 112,00 грн, а не 29 724,00 грн, як встановив суд першої інстанції. При цьому, навіть зменшена сума витрат на правову допомогу є більшою, ніж згідно Акту поніс позивач, що свідчить про поверхневе дослідження доказів судом першої інстанції. При цьому зазначення у позові орієнтовний розрахунок і про намір понести можливі судові витрати у сумі 29 724,00 грн жодним чином не свідчить про те, що сторона дійсно понесла такі витрати та вони є документально підтвердженими. Зазначає, що навіть зменшена судом сума витрат на правову допомогу є більшою, ніж згідно Акту поніс позивач, що свідчить про поверхневе дослідження доказів судом першої інстанції. За вказаних обставин у суду першої інстанції не було підстав для стягнення з відповідача витрати на правову допомогу, оскільки останні не є документально підтвердженими. 
Позивач своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористався.
У судовому засіданні представник відповідача просила апеляційну скаргу задовольнити, рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області скасувати та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Представник позивача проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив рішення місцевого суду залишити без змін.
Позивач та відповідач в судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином. 
За приписами ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач є батьком неповнолітнього ОСОБА_3 , 2009 р.н., на час вчинення ДТП останньому виповнилось 15 років, даних про наявність у неповнолітнього майна, достатнього для відшкодування ним спричиненої шкоди суду не надано, а відтак позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди, заподіяної неповнолітнім внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 29 053,55 грн підлягають задоволенню. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд врахував обставини справи, докази, подані позивачем, характер та обсяг страждань, що унаслідок ДТП та її наслідків позивач отримав душевні переживання, моральні страждання, які він зазнав внаслідок пошкодження його майна, а відтак виходячи із засад розумності і справедливості, а також усталеної практики Європейського суду з прав людини, суд дійшов до висновку, про наявність правових підстав для задоволення позову в частині вимог про відшкодування моральної шкоди в розмірі 2 905,35 грн. Проаналізувавши належним чином матеріали справи та долучені представником позивача докази на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, суд вважав, що витрати на підготовку позовної заяви, проведення судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, на загальну суму 29 724,00 грн не відповідають критерію реальності адвокатських витрат та є явно завищеними, тому місцевий суд вважав, що виходячи з критерію пропорційності розмір витрат на професійну правничу допомогу становить 14 133,60 грн, що підлягає стягненню з відповідача. 
Проте колегія апеляційного суду не в повній мірі погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Судом під час розгляду справи було встановлено, що 08.07.2024 року близько 14 години 30 хвилин по вул. Шевченка,18 в м. Коростені Житомирської області, сталася дорожньо–транспортна пригода за участю автомобіля Ford Fusion, д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням позивача ОСОБА_1 та електросамоката FrigoV4 під керуванням неповнолітнього ОСОБА_3 .
Постановою Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 30.09.2024 року ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.3 ст.184 КУпАП, а саме за те, що 08.07.2024 близько 14.30 год. за адресою м.Коростень, вул. Шевченка,18 ухилився від виконання батьківських обов`язків по вихованню неповнолітнього сина ОСОБА_3 , 2009 р.н., який вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст.122 КУпАП, але не досяг віку притягнення до адміністративної відповідальності, чим вчинив правопорушення, передбачене ч.3 ст.184 КУпАП.
Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіль «FORD FUSION», реєстраційний номер НОМЕР_1 , зареєстровано за ОСОБА_1 .
Таким чином, позивач є власником пошкодженого автомобіля «FORD FUSION», реєстраційний номер НОМЕР_1 .
Згідно висновку №20 експертного автотоварознавчого дослідження автомобіля «FORD FUSION», реєстраційний номер НОМЕР_1 складеного 26.07.2024 року, вартість матеріального збитку становить 29 053,55 грн.
Оскільки позивач керував транспортним засобом на підставі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційного документа на транспортний засіб, і майну, яким правомірно володіє позивач, спричинена матеріальна шкода, він має право на відшкодування завданої шкоди, що узгоджується з висновками викладеними в постанові Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 200/21325/15-ц.
Згідно з ч. 1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12 ЦПК України).
Відповідно до ч.3 ст. 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.
Як вбачається з постанови Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 30.09.2024 року, винуватцем ДТП є неповнолітній ОСОБА_3 , який вчинив ДТП, керуючи електросамокатом Ргіgо У4.
Неповнолітні особи (у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років) визнаються повністю деліктоздатними, а отже такими, що можуть самостійно у повному обсязі нести покладену на них відповідальність. Таким чином, згідно з ч.1 ст.1179 Цивільного кодексу України неповнолітня особа несе відповідальність за шкоду, завдану нею іншій особі, відповідно до статті 1179 цього Кодексу.
За загальним правилом, закріпленим у ч.1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної чи юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Відповідно до ст. 1179 ЦК України неповнолітня особа (у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років) відповідає за завдану нею шкоду самостійно на загальних підставах.
Загальне правило про самостійну відповідальність неповнолітнього за завдану ним шкоду має виняток - обов`язок батьків (усиновлювачів) або піклувальника відшкодувати завдану шкоду в разі відсутності у неповнолітньої особи майна, достатнього для відшкодування, їхня відповідальність має додатковий (субсидіарний) характер.
Субсидіарність даної відповідальності полягає в тому, що основна вимога про відшкодування завданої шкоди пред`являється до неповнолітнього; додаткова вимога пред`являється до батьків (усиновлювачів) або піклувальника неповнолітнього, лише у разі відсутності у неповнолітньої особи майна, достатнього для відшкодування завданої нею шкоди, ця шкода відшкодовується в частці, якої не вистачає, або в повному обсязі її батьками (усиновлювачами) або піклувальником, якщо вони не доведуть, що шкоди було завдано не з їхньої вини.
Згідно ст.1180 ЦК України шкода, завдана неповнолітньою особою після набуття нею повної цивільної дієздатності, відшкодовується цією особою самостійно на загальних підставах.
Підстави набуття повної цивільної дієздатності закріплені ст. 35 ЦК України.
Для набуття повної дієздатності необхідна наявність письмової згоди батьків (усиновлювачів) або піклувальника, а у разі її відсутності - рішення суду про надання такого права.
У разі відсутності у неповнолітньої особи, яка набула повної цивільної дієздатності, майна, достатнього для відшкодування завданої нею шкоди, ця шкода відшкодовується в частці, якої не вистачає, або в повному обсязі її батьками (усиновлювачами) або піклувальником, якщо вони дали згоду на набуття нею повної цивільної дієздатності і не доведуть, що шкоди було завдано не з їхньої вини.
Обов`язок цих осіб відшкодувати шкоду припиняється з досягненням особою, яка завдала шкоди, повноліття.
Відповідачем під час розгляду справи не надано та матеріали справи не містять доказів про наявність у неповнолітнього ОСОБА_3 майна достатнього для відшкодування позивачу заподіяної в результаті ДТП шкоди, не підтверджено також і те, що неповнолітній ОСОБА_3 отримує пенсійні виплати, хоча відповідно до ст.12, 81 ЦПК України це є обов`язком відповідача, а тому висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для покладання на неповнолітнього обов`язку самостійно відшкодовувати заподіяні збитки є вірним. 
Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги, що саме МТСБУ зобов`язано відшкодувати матеріальну шкоду, заподіяну позивачу виходячи з наступного.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).
Джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб (ч. 1 ст. 1187 ЦК України).
Перелік видів діяльності, що створює підвищену небезпеку, який наведений у ч. 1 ст.1187 ЦК України, не є вичерпним (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21).
Тлумачення ст. 1187 ЦК України свідчить, що джерелом підвищеної небезпеки слід вважати діяльність, що здійснюється з тим чи іншим залученням/використанням предметів матеріального світу та/або природних (фізичних) процесів, які за певних умов часу та місця в силу своїх якісних та кількісних характеристик об`єктивно створюють в процесі володіння ними (незалежно від факту їх експлуатації) підвищену порівняно із звичайними життєвими обставинами небезпеку завдання шкоди;використання електросамоката чи іншого подібного засобу (моноколеса, сегвея тощо) для переміщення особи як учасника дорожнього руху є джерелом підвищеної небезпеки в розумінні ст. 1187 ЦК України, якщо в конкретному випадку такий засіб приводився в рух за допомогою встановленого на ньому електричного двигуна;для кваліфікації діяльності, пов`язаної з таким використанням електричного самоката, характеристика електросамоката як механічного транспортного засобу з урахуванням потужності електродвигуна, встановленого на ньому, значення не має.
Така правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 15.03.2023 року (справа № 127/5920/22).
Разом з тим, суд першої інстанції при ухваленні рішення не врахував практику Верховного Суду та дійшов помилкового висновку, що електросамокат не є джерелом підвищеної небезпеки, однак це не призвело до ухвалення у справі незаконного рішення. 
Як вбачається з матеріалів справи, ДТП сталося за участю ОСОБА_1 , який керував автомобілем «FORD FUSION», реєстраційний номер НОМЕР_1  та електросамоката FrigoV4 під керуванням неповнолітнього ОСОБА_3 , тобто внаслідок взаємодії двох джерел підвищеної небезпеки.
Відповідно до ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме:
1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою;
2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується;
3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.
Таким чином, якщо шкода завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки самими їх володільцям, відшкодування шкоди відбувається за правилами частини першої статті 1188 ЦК України.
Так, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).
У відносинах, що виникли із взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відповідальність будується на загальних умовах за принципом вини. Тобто у такому разі особою, яка зобов`язана відшкодувати завдану шкоду, є та особа, безпосередні дії якої призвели до виникнення в іншої особи збитків.
Згідно ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Згідно з статтею 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон №1961-IV)обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.
У разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний: дотримуватися передбачених правилами дорожнього руху обов`язків водія, причетного до дорожньо-транспортної пригоди; вжити заходів з метою запобігання чи зменшення подальшої шкоди; поінформувати інших осіб, причетних до цієї пригоди, про себе, своє місце проживання, назву та місцезнаходження страховика та надати відомості про відповідні страхові поліси; невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. 
Відповідно до ст.39 Закону №1961-IV Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі - МТСБУ) є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. МТСБУ є непідприємницькою (неприбутковою) організацією і здійснює свою діяльність відповідно до цього Закону, законодавства України та свого Статуту.
Одним із завдань МТСБУ є здійснення виплат із централізованих страхових резервних фондів компенсацій та відшкодувань на умовах, передбачених Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
У відповідності до підпункту «а» пункту 41.1 ст.41 Закону №1961-IV МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння - транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.
Відповідно п. 1.7 ст.1 Закону передбачено, що забезпечений транспортний засіб - транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно- правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована.
З урахуванням норм вказаного закону, Моторне (транспортне) страхове бюро України (МТСБУ) здійснює регламентні виплати лише у випадках, пов`язаних із цивільно-правовою відповідальністю власників наземних транспортних засобів, які підлягають обов`язковому страхуванню.
Суд звертає увагу на те, що в Україні законодавчо не передбачено обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності для власників електросамокатів. Разом з тим, їх користувачі є повноцінними учасниками дорожнього руху та несуть відповідальність за шкоду, заподіяну здоров`ю чи майну третіх осіб.
Однак, оскільки на цей вид транспорту не поширюється дія Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», тому доводи апеляційної скарги про те, що МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, у даному випадку електросамокатом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, є помилковим. 
Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач є батьком неповнолітнього ОСОБА_3 , 2009 р.н., на час вчинення ДТП останньому виповнилось 15 років, даних про наявність у неповнолітнього майна, достатнього для відшкодування ним спричиненої позивачу шкоди, суду не надано, а відтак позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди, заподіяної неповнолітнім внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 29 053,55 грн, підлягають задоволенню.
Що стосується позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, то колегія суддів вважає, згідно зі статтею 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення його прав.
Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21).
У постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17 Верховний Суд дійшов висновку про те, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49).
Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п. 52).
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Розмір відшкодування шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
Зазначене узгоджується із висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 15 грудня 2020 року в справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19).
Колегія суддів вважає доведеним факт наявності моральної шкоди, яка заподіяна позивачу дорожньо-транспортною пригодою, що полягала у моральних стражданнях, переживаннях, пов`язаних із пошкодженням належного автомобіля та порушенні звичного способу життя.
З урахуванням вищевикладеного, враховуючи фактичні обставини справи та негативні наслідки, які настали для позивача внаслідок ДТП, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що розмір моральної шкоди, який підлягає відшкодуванню з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача становить 2 905,35 грн.
Щодо витрат на правничу допомогу, апеляційний суд дійшов наступного висновку.
Згідно зі ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України).
Аналогічні висновки викладені Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18, від 14 вересня 2021 року у справі № 204/6564/19, від 09 листопада 2021 року у справі № 648/2776/20.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Згідно п. 4 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. (Постанова Великої Палати Верховного Суду справа №755/9215/15-ц від 19 лютого 2020 року).
Так, відповідно положень ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Суд під час вирішення питання про розподіл судових витрат може не тільки за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката, а і за власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч. 3, ч. 5 та ч. 9 ст. 141 ЦПК України, не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
Аналогічна позиція відображена в п. 119 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21
Також, у постанові Верховного Суду від 13 травня 2021 року у справі № 903/277/20 зазначено, що оцінка обґрунтованості, пропорційності витрат на професійну правничу допомогу з урахуванням обсягу наданих адвокатом послуг, складністю справи, беручи до уваги, зокрема критерії реальності понесення адвокатських витрат, розумності їхнього розміру, співмірності, а також підтвердження таких витрат належними та допустимими доказами вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин кожної справи.
Варто також зауважити, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено, чи тільки має бути сплачено. Дана позиція є усталеною і підтверджується численними постановами Верховного суду, зокрема, постановами Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі № 923/560/17, від 10 листопада 2021 у справі № 329/766/18, від 01 вересня 2021 у справі № 178/1522/18.
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано попередній орієнтовний розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести в зв`язку з розглядом справи; договір №34/24 про надання правової допомоги від 19.07.2024 року; акт приймання - передачі наданих послуг №1 До договору про надання правової допомоги від 01.11.2024 року, копію квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки №12 від 23.07.2024 року за проведене експертне дослідження.
Відповідно до Договору № 34/24 від 19.07.2024, укладеного між ОСОБА_1 та АБ «Немировський і партнери» Бюро приймає доручення Клієнта та бере на себе зобов`язання надати Клієнту правову допомогу щодо: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань. Складання звернень (заяв, скарг, пропозицій) та інших документів правового характеру. Складання процесуальних документів (заперечень, клопотань, претензій, позовних заяв, апеляційних і касаційних скарг, заяв про вжиття заходів забезпечення позову та інших документів відповідно до вимог процесуального законодавства). Представництва та захисту інтересів Клієнта в будь-яких органах державної влади, на підприємствах, в установах, організаціях всіх форм власності та підпорядкування, а також у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного, кримінального та конституційного судочинства, провадження у справах про адміністративні правопорушення, органах державної виконавчої служби, органах Національної поліції України, прокуратури, органах Державної фіскальної служби України та усіх інших правоохоронних органах, органах Державної реєстраційної служби України, Міністерства юстиції України тощо з будь-яких питань (п. 1.1). 
Відповідно п. 3.1 Договору розмір гонорару, який Клієнт сплачує Бюро за надану в межах цього Договору правову допомогу, визначається сторонами окремою додатковою угодою, яка є невід`ємною частиною цього Договору. Така додаткова угода може бути викладена у формі додатку до Договору, який набуває чинності з дня його підписання уповноваженими представниками Сторін. В свою чергу відповідно до Додаткової угоди № 1 від 19.07.2024, дана додаткова угода визначає порядок оплати юридичних послуг (гонорару) Бюро за надання правової допомоги Клієнту (п. 1 Додаткової угоди). Вартість орієнтовних послуг АБ визначена у п. 2 Додаткової угоди. 
Згідно п. 3.1 Додаткової угоди оплата послуг здійснюється на підставі акту приймання-передачі наданої правової допомоги.
Відповідно Попереднього орієнтовного розрахунку суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести в зв`язку з розглядом справи, вартість понесених витрат складає всього 29 724,00 грн. Проте, відповідно до Акту приймання-передачі наданих послуг №1 до Договору про надання правової допомоги №34/24 від 19.07.2024 року, Адвокатське бюро «Немировський і партнери» надало, а клієнт прийняв послуги з правової допомоги вартістю всього 12 112,00 грн (а.с. 38). 
З викладеного вбачається, що адвокатом Немировським В.І. як представником позивача надано докази в підтвердження надання правничої допомоги лише у розмірі 12 112,00 грн.
Врахувавши складність справи, час, витрачений адвокатом на виконання наданих послуг, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, також враховуючи, що представник відповідача подавав заяву про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, колегія апеляційного суду доходить висновку про зменшення їх розміру з 14 133,60 грн до 10 000,00 грн.
Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд 
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , інтереси якого представляє адвокат Компанієць Анастасія Вікторівна, задовольнити частково.
Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 27 жовтня 2025 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесених витрат на правничу допомогу змінити, зменшивши їх розмір з 14 133,60 грн до 10 000,00 грн. 
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 25 червня 2026 року.

Головуючий Судді