ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2026 року	м. Львів	Справа № 380/15694/24 пров. № А/857/7530/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Заверухи О.Б.,
суддів Гінди О.М., Матковської З.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 січня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Добросинсько-Магерівської сільської ради Львівського району Львівської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

суддя (судді) в суді першої інстанції – Хома О.П.,
час ухвалення рішення – не зазначено,
місце ухвалення рішення – м. Львів,
дата складання повного тексту рішення – не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Добросинсько-Магерівської сільської ради Львівського району Львівської області, в якому просила: визнати протиправним та скасувати рішення № 170 від 26.02.2021, прийняте на IV черговій сесії сільської ради 8-го демократичного скликання «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з метою для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в с. Добросин», яким рада вирішила: відмовити ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в селі Добросин Добросинсько-Магерівської сільради у зв`язку з тим, що бажане місцерозташування земельної ділянки, зазначене заявником в графічних матеріалах, є невідповідністю місця розташування земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд згідно Генерального плану с. Добросин; зобов`язати надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 0,15 га, з метою для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і гаражного будівництва, яка розташована на території Львівської області Львівського району в адміністративно-територіальних межах Добросинської сільської ради.
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що 02.02.2021 звернулася до Добросинсько-Магерівської сільради із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтованою площею 0,15 га, з метою будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і гаражного будівництва, долучивши до заяви графічне викопіювання, паспорт та РНОКПП. Однак рішення за результатами розгляду заяви так і не отримала. Відповідач 19.06.2024 листом № 870 у відповідь на адвокатський запит повідомив, що за результатами розгляду заяви 26.02.2021 прийнято рішення, яким відмовлено ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в селі Добросин у зв`язку з тим, що бажане місцерозташування земельної ділянки, зазначене заявником в графічних матеріалах, є невідповідністю до місця розташування земельної ділянки згідно Генерального плану с. Добросин. Зауважує, що спірне рішення не відповідає критеріям правомірності, обґрунтованості, добросовісності та розсудливості, оскільки прийняте без зазначення конкретної підстави, визначеної частиною 7 статті 118 Земельного кодексу України для відмови у наданні такого дозволу. Посилаючись на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 22.05.2018 у справі № 468/1263/17-а, зазначає, що положення частини 3 статті 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» забороняють до затвердження відповідної містобудівної документації саме передачу (надання) у власність чи користування земельних ділянок, проте вказана норма не містить заборони в наданні відповідних дозволів на розроблення проектів землеустрою, які є лише початком безоплатної приватизації.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21 січня 2025 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що орган місцевого самоврядування правомірно відмовив позивачу у наданні дозволу на розроблення проєкту землеустрою, оскільки запропоноване місце розташування земельної ділянки не відповідало Генеральному плану села Добросин та відносилося до земель, призначених для адміністративних і громадських об`єктів. Суд першої інстанції зазначив, що така підстава прямо передбачена частиною 7 статті 118 Земельного кодексу України як законна підстава для відмови, а перелік таких підстав є вичерпним. Суд першої інстанції встановив, що оскаржуване рішення містить належне обґрунтування, прийняте уповноваженим органом у межах наданих повноважень та з дотриманням вимог земельного законодавства і містобудівної документації. Також суд врахував, що під час дії воєнного стану законодавством заборонена безоплатна передача земель державної та комунальної власності у приватну власність і надання дозволів на розроблення документації із землеустрою для такої передачі, крім визначених законом винятків.
Не погодившись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким адміністративний позов задоволити повністю.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що рішення органу місцевого самоврядування не містить належного обґрунтування, не конкретизує, у чому саме полягає невідповідність бажаного місця розташування земельної ділянки вимогам містобудівної документації, а тому є необґрунтованим і прийнятим із порушенням вимог статей 118 та 186 Земельного кодексу України. Вказує, що законодавчі обмеження, запроваджені під час воєнного стану Законом № 2145-ІХ, не могли бути самостійною підставою для відмови у наданні дозволу, а лише зумовлювали відкладення розгляду питання до припинення воєнного стану. Вважає, що суд не врахував судову практику та принцип ефективного судового захисту, оскільки оскаржуване рішення фактично позбавляє позивача можливості реалізувати право на безоплатну приватизацію земельної ділянки та не забезпечує ефективного поновлення порушених прав. Крім того, стверджує, що відповідач не надав належних доказів існування передбачених законом підстав для відмови, а спірне рішення прийнято формально, не конкретизовано, в редакції якого саме генерального плану с. Добросин не відповідає місце розташування земельної ділянки, зазначеної у клопотанні.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу в якому зазначив, що рішенням ради № 170 від 26.02.2021 ОСОБА_1 відмовлено у надані дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в с. Добросин у зв`язку з тим, що бажане місце розташування земельної ділянки є невідповідністю місця розташування земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд згідно Генерального плану с. Добосин, відповідно до якого визначене ОСОБА_1 місце розташування відноситься до земель «Адміністративні та громадські об`єкти». Вказує, що у спірному рішенні визначені передбачені положеннями Земельного кодексу України підстави відмови, а саме – невідповідність місця розташування ділянки вимогам Генерального плану с. Добросин. Генеральний план села Добросин затверджений рішенням Добросинської сільської ради № 7 від 03.04.2025.
Суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження) (п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України).
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції, позивач 02.02.2021 звернулася до Добросинсько-Магерівської сільради із заявою, у якій просила надати дозвіл на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва, орієнтовною площею 0,15 га, яка розташована на території Львівської області Жовківського району в адміністративно-територіальних межах Добросинської сільської ради за рахунок земель комунальної власності, які знаходяться у розпорядженні Добросинської сільської ради у Львівській області, згідно з наявною публічною офіційною інформацією Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку.
Рішенням Добросинсько-Магерівської сільради від 26.02.2021 № 170, яке оприлюднене на сайті сільради, ОСОБА_1 відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в селі Добросин Добросинсько-Магерівської сільради у зв`язку з тим, що бажане місце розташування земельної ділянки зазначене заявником в графічних матеріалах є невідповідністю місця розташування земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд згідно Генерального плану с. Добросин, відповідно до якого дане місцерозташування відноситься до земель «Адміністративні та громадські об`єкти».
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку про безпідтставність позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з обґрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.
Суспільні відносини щодо володіння, користування та розпорядження землею врегульовано Земельним кодексом України від 25.10.2001 № 2768-ІІІ (далі – ЗК України).
Відповідно до частини першої статті 3 ЗК України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Згідно зі статтею 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.
Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі:
а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян;
б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;
в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.
Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду цільового призначення.
Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.
Відповідно до частини 6 статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.
Згідно з частиною 7 статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.
Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Отже, передача земельних ділянок у власність земельної ділянки передбачає виготовлення проекту землеустрою.
Таким чином, враховуючи положення чинного законодавства надання відповідного дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є одним із етапів погодження і оформлення документів, який відповідно до вимог чинного законодавства є необхідним для прийняття компетентним органом рішення про набуття громадянами земель у власність.
У свою чергу, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає прийняття позитивного рішення про надання її у власність, оскільки процес передачі земельної ділянки громадянам у власність є стадійним, зокрема, першою стадією якого є надання уповноваженим органом дозволу на розробку проекту землеустрою. За результатами розгляду заяви громадянина, відповідач у місячний строк повинен або надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення такої земельної ділянки, або надати відмову у наданні такого дозволу.
Разом з тим, відмова повинна бути мотивована, оформлена належним чином та прийнята виключно з підстав, встановлених частиною 7 статті 118 ЗК України, а саме: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Визначений частиною 7 статті 118 ЗК України перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою є вичерпним.
Водночас чинним законодавством передбачено обов`язок прийняття відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування вмотивованого рішення про надання дозволу або відмову у його наданні із наведенням усіх підстав такої відмови за наслідками розгляду поданого клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою.
Верховний Суд у постановах від 27.01.2023 у справі № 120/19319/21-а та від 23.06.2023 у справі № 160/6214/21 зазначив, що дотримання встановленого порядку відведення у власність земель державної або комунальної власності становить особливий суспільний інтерес, оскільки відповідно до статті 13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. У зв`язку з цим, важливим є суворе дотримання порядку відведення землі у власність фізичним або юридичним особам, а також забезпечити конкурентний спосіб розпорядження таким суспільним активом як земля, зокрема шляхом її продажу на торгах. Тільки такий підхід забезпечить раціональне використання землі, а також реалізацію принципу рівності перед законом та запобігання всім формам дискримінації.
Реалізація права на безоплатне одержання земельної ділянки у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності здійснюється з дотримання встановленого порядку, складовою якого є обов`язкова перевірка уповноваженим органом державної влади або місцевого самоврядування відповідності місця знаходження земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації.
Така перевірка здійснюється на етапі надання дозволу на розробку технічної документації, а тому недотримання вимоги щодо здійснення відповідної перевірки свідчить про порушення уповноваженим органом встановленого законом порядку виділення земельної ділянки у власність або користування.
Судом першої інстанції встановлено, що спірним рішенням № 170 від 26.02.2021 відповідач відмовив ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в с. Добросин Добросинсько-Магерівської сільської ради у зв`язку з тим, що бажане місце розташування земельної ділянки в графічних матеріалах не відповідає місцю розташування земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд згідно з Генеральним планом с. Добросин, відповідно до якого місцерозташування земельної ділянки відноситься до земель «Адміністративні та громадські об`єкти».
Тобто, відповідач у рішенні № 170 від 26.02.2021 вказав таку підставу відмови, як «невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів», зазначивши, що відповідно до затвердженого Генерального плану с. Добросин визначене позивачем місце розташування земельної ділянки відноситься до земель «Адміністративні та громадські об`єкти».
Статтею 38 ЗК України передбачено, що до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування.
Згідно до статті 39 ЗК України використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм.
Відповідно до частини 1 статті 16 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження генеральних планів населених пунктів, планів зонування територій і детальних планів території, їх оновлення та внесення змін до них.
Генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту.
Графічні матеріали, що подаються громадянами для безоплатного отримання у власність земельних ділянок, мають ґрунтуватись на даних Державного земельного кадастру. Від перевірки цих підстав залежить рішення органу, що уповноважений розпоряджатись земельною ділянкою про надання чи відмову в надані дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.
Саме такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 29.09.2020 у справі № 822/3589/17.
Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.
Згідно з частиною 1 статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Відповідно до частини 1 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.
Суд першої інстанції встановив, що відповідач за результатами розгляду заяви позивача прийняв рішення, в якому чіткої та конкретно вказав одну із визначених частиною 7 статті 118 ЗК України підстав для відмови у її задоволенні.
Посилання скаржника на те, що у вказаному рішенні не конкретизовано якій саме редакції генерального плану не відповідає місце розташування земельної ділянки є необгрунтованими, оскільки відповідачем долучено до матеріалів справи рішення Добросинської сільської ради Жовківського району Львівської області від 03.04.2015 № 7, яким затверджено генеральний план розвитку територій населених пунктів Добросин, Качмарі, Пили, Піддеревенка та Зарище Жовківського району Львівської області.
За встановлених фактичних обставин справи колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відмовляючи у наданні згоди на розробку проекту землеустрою, відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, встановлений чинним законодавством України.
Також колегія суддів звертає увагу на таке.
Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» введено в Україні воєнний стан, який, з урахуванням наступних указів Президента України продовжує діяти.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 № 389-VIII (далі – Закон №3 89-VIII) воєнний стан – це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення умов для забезпечення продовольчої безпеки в умовах воєнного стану» від 24.03.2022 № 2145-IX (далі – Закон № 2145-IX) внесено зміни, серед іншого, до ЗК України.
Зокрема, Розділ X «Перехідні положення» ЗК України доповнено пунктами 27 і 28.
Відповідно до пп. 5 п. 27 розділу X «Перехідних положень» ЗК України під час дії воєнного стану земельні відносини регулюються з урахуванням ряду особливостей, зокрема: безоплатна передача земель державної, комунальної власності у приватну власність, надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі, розроблення такої документації забороняється. Положення цього підпункту не поширюються на безоплатну передачу земельних ділянок у приватну власність власникам розташованих на таких земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), а також на безоплатну передачу у приватну власність громадянам України земельних ділянок, переданих у користування до набрання чинності цим Кодексом.
Вказані зміни до ЗК України набрали чинності 07.04.2022.
Із змісту внесених Законом № 2145-IX змін до ЗК України слідує, що з 07.04.2022 і до припинення (скасування) воєнного стану в Україні, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється безоплатна передача земель державної, комунальної власності у приватну власність, надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі, розроблення такої документації (за винятком безоплатної передачі земельних ділянок у приватну власність власникам розташованих на таких земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), а також безоплатної передачі у приватну власність громадянам України земельних ділянок, переданих у користування до набрання чинності цим Кодексом).
Згідно зі статтею 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Тобто, з метою гарантування правового порядку в Україні кожен суб`єкт приватного права зобов`язаний добросовісно виконувати свої обов`язки, передбачені законодавством, а у випадку невиконання відповідних приписів – зазнавати встановлених законодавством негативних наслідків.
Водночас суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18.09.2024 у справі № 380/11336/22.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в задоволенні позову слід відмовити повністю.
Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд –
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 січня 2025 року у справі № 380/15694/24 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	О. Б. Заверуха 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	З. М. Матковська