Дата документу 28.04.2026 Справа № 336/803/26

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №336/803/26  Головуючий у 1-й інстанції: Дацюк О.І.
Провадження № 22-ц/807/842/26  Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2026 року м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого,судді-доповідача  суддів:    за участю секретаря  	Подліянової Г.С., Кочеткової І.В.,  Кухаря С.В.,  Остащенко О.В.,  	

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , представника, адвоката Нінчук-Худякова Олена Миколаївна на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 лютого 2026 року про відмову у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Територіальна громада в особі Запорізької міської ради, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Щербина Валерія Сергіївна про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на момент відкриття спадщини, - 

В С Т А Н О В И В:

У січні 2026 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, заінтересовані особи: Територіальна громада в особі Запорізької міської ради, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Щербина Валерія Сергіївна.

В обґрунтування заяви зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла донька заявника – ОСОБА_2 , яка проживала на день смерті за адресою: АДРЕСА_1 . Після її смерті відкрилась спадщина яка складається із 1/2 частини цієї квартири. Квартира належить на праві спільної часткової власності в рівних частках – по 1/2 частині: ОСОБА_1 (заявниця), ОСОБА_3 (рідна донька заявниці). Право власності підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру від 21.04.1998 року № НОМЕР_1 , виданим Запорізьким машинобудівним конструкторським бюро «Прогрес» та зареєстрованим в ОП «ЗМБТІ» 08.05.1998 року.

23.09.2015 ОСОБА_4 вийшла заміж за ОСОБА_5 та взяла його прізвище.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 померла. 

Спадкоємиці згідно заповіту після смерті ОСОБА_6 відсутні. Єдиним спадкоємцем першої черги після смерті спадкодавця, є заявниця ОСОБА_1 .. У березні 2019 року ОСОБА_6 знялася з реєстрації місця проживання, оскільки мала намір зробити трансплантацію нирки в обласному клінічному центрі урології та нефрології ім.І.І. Шаповалова в м. Харкові, а реєстрація в місті Харкові надавала їй можливість зробити цю операцію з урахуванням пільг для мешканців міста. Тобто зняття спадкодавці з реєстрації місця проживання у березні 2019 року було здійснено виключно з метою отримання медичної допомоги, мало формальний характер, та не змінило місце постійного проживання померлої разом із заявницею за адресою: АДРЕСА_1 .

З метою прийняття спадщини ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Щербини В.С., проте 22.11.2024 року отримала постанову по відмову у вчиненні нотаріальної дії, яка обґрунтована тим, що відсутні будь-які офіційні підтвердження факту спільного проживання заявниці зі спадкодавцем, заява подана з порушенням строку, передбаченого ст. 1270 ЦК України. 

Фактично спадкове майно, що залишилось після смерті доньки заявниці – 1/2 частку квартири – прийняла заявниця, оскільки вона постійно проживала в квартирі АДРЕСА_2 , спільно з донькою вели домашнє господарство. 

На підставі вищевикладеного просила витребувати від приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Щербини В.С. матеріали спадкової справи заведеної після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 . Встановити факт постійного проживання на час відкриття спадщини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зі спадкодавцем ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на час відкриття спадщини за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 лютого 2026 року відмовлено у відкритті провадження у справі, роз`яснено ОСОБА_1 право на звернення до суду шляхом подання позову на загальних підставах.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Нінчук-Худякова Олени Миколаївни подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених в судовому рішенні, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 лютого 2026 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що висновок суду першої інстанції про наявність спору про право, який має розглядатися у порядку позовного провадження, є передчасним, нічим не підтвердженим та базується виключно на припущеннях суду першої інстанції. Судом не зазначено, хто є спадкоємцем у порядку, передбаченому спадковим правом (хто із осіб прийняв спадщину), який би оспорював право ОСОБА_1 на прийняття спадщини, при цьому суд не витребував спадкову справу. Вказує, що необхідність встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцем для отримання спадщини сама по собі не свідчить і не може свідчити про наявність спору про право.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України, до суду не надходило. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заінтересовані особи: Територіальна громада в особі Запорізької міської ради, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Щербина Валерія Сергіївна, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи (а.с. 96-97) до апеляційного суду не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили. 

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Зважаючи на вказане, колегія у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України ухвалила здійснювати апеляційний розгляд у відсутності заінтересованих осіб.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню. 

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно з ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали 

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Зі змісту заяви ОСОБА_1 вбачається, що на момент смерті спадкодавець ОСОБА_6 перебувала у шлюбі, між тим як зацікавленою особою у справі вказано виключно Запорізьку міську раду. Враховуючи зазначене, суд вважав, що з заяви вбачається спір про право, який має розглядатися в порядку позовного провадження. 

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного. 

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Зі змісту частини другої статті 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Згідно зі статтею 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до частини другою статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду (частина четверта статті 315 ЦПК України).

Судом установлено, що ОСОБА_1 звернулася до суду в порядку окремого провадження із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме факту постійного проживання із спадкодавцем - ОСОБА_6 , яка є її донькою і померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті відкрилася спадщина на належну їй на праві власності 1/ 2 частини квартири за адресою : АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 зазначала, що вищезазначена квартира належить на праві спільної часткової власності в рівних частках – по частці – їй та її померлій доньці. Вона постійно проживала в цій квартирі разом з донькою. Однак у березні 2019 року ОСОБА_6 знялася з реєстрації місця проживання, оскільки мала намір зробити трансплантацію нирки в обласному клінічному центрі урології та нефрології ім.І.І. Шаповалова в м. Харкові, а реєстрація в місті Харкові надавала їй можливість зробити цю операцію з урахуванням пільг для мешканців міста. Тобто зняття спадкодавця з реєстрації місця проживання у березні 2019 року було здійснено виключно з метою отримання медичної допомоги, мало формальний характер, та не змінило місце постійного проживання померлої разом із заявницею за адресою: АДРЕСА_1 . Проте, внаслідок відсутності доказів її постійного проживання зі спадкодавцем за вказаною адресою, нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті дочки.

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" судам роз`яснено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо, зокрема, згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі N 632/580/17 (провадження N 61-51 сво 18) зроблено висновок, що юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків.

Таким чином, визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне.

Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, під час розгляду справ у порядку окремого провадження виключається існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі N 320/948/18 (провадження N 14-567 цс 18) зроблено висновок, що "у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Отже, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: - факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; - встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; - заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); - чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів".

Згідно з пунктами 2, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року N 7 "Про судову практику у справах про спадкування" судам роз`яснено, що справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися до суду із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо.

Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Статтею 1216 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За правилами статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Отже, для підтвердження прийняття спадщини має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Згідно з частиною першою статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Таким чином, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.

Однак, відмовляючи у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 з підстав того, що із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, суд першої інстанції зазначеного до уваги не взяв, тому висновок суду є помилковим.

Крім того, суд не зазначив, хто є спадкоємцем у порядку, передбаченому спадковим правом (ЦК України), який би оспорював право ОСОБА_1 на прийняття спадщини, тобто не встановив, між ким існує спір, оскільки існування спору про право повинно бути реальним, а не гіпотетичним.

Проте, на стадії відкриття провадження у справі матеріали справи не містять відповідних доказів щодо існування спору про право. 

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_7 та ОСОБА_5 23 вересня 2015 року уклали шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 актовий запис №1303 (а.с.46).

Водночас, як зазначає ОСОБА_1 в заяві про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вона є єдиним спадкоємцем яка прийняла спадщину після смерті доньки, чоловік спадкодавця спадщину не приймав. В заяві ОСОБА_1 просила суд витребувати спадкову справу після смерті ОСОБА_6 , для встановлення належних зацікавлених осіб по справі, однак суд залишив її клопотання без будь-якого реагування.

Крім того, відмова нотаріуса у видачі ОСОБА_1 свідоцтва про прийняття спадщини пов`язана виключно з тим, що заявницею було пропущено строк для прийняття спадщини, а надані нею документи не підтверджується факт постійного проживання зі спадкодавцем за однією адресою.

Отже, висновок суду першої інстанції про наявність спору про право, який має розглядатися у порядку позовного провадження, є передчасним і нічим не підтверджений.

За таких обставин оскаржуване судове рішення не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України, ухвалене з порушенням норм процесуального права, що в силу частини четвертої статті 379 ЦПК України є підставою для її скасування з передачею справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у цій справі вирішується процесуальне питання забезпечення позову, то понесені за подання апеляційної скарги судові витрати підлягають розподілу за наслідками вирішення спору по суті.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 379, 381-384, 389 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , представника, адвоката Нінчук-Худякова Олена Миколаївна – задовольнити. 

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 лютого 2026 року про відмову у відкритті провадження у справі скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції. 

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 29 квітня 2026 року.

Головуючий, суддя 	Суддя	Суддя	
Подліянова Г.С.	Кочеткова І.В. 	Кухар С.В.