ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"07" квітня 2026 р. Справа№ 910/14506/24
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Гаврилюка О.М.
суддів: Крижного О.М. 
Ткаченка Б.О. 

за участю секретаря судового засідання: Ніконенко Є.С.
за участю представників сторін:
від позивача: Кренець О.С. (поза межами приміщення суду);
від відповідача: Панченко М.О. (поза межами приміщення суду); 

за апеляційною скаргою Закладу вищої освіти «Відкритий міжнародний університет розвитку людини «Україна»
на рішення Господарського суду міста Києва від 26.08.2025, повний текст рішення складено 19.09.2025
у справі № 910/14506/24 (суддя Курдельчук І.Д.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Юнайтед» до Закладу вищої освіти «Відкритий міжнародний університет розвитку людини «Україна»
про стягнення коштів

За результатами розгляду апеляційної скарги Північний апеляційний господарський суд
ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду 

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Юнайтед» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Закладу вищої освіти «Відкритий міжнародний університет розвитку людини «Україна» про стягнення 12 914 904,21 грн.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.08.2025 позов задоволено повністю. Стягнуто з Закладу вищої освіти «Відкритий міжнародний університет розвитку людини «Україна» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Юнайтед» 9 627 593,90 грн інфляційних втрат та 3 287 310,31 грн три відсотки річних, 154 978, 85 грн судового збору .

Узагальнені доводи апеляційної скарги 

Не погодившись з рішенням, Заклад вищої освіти «Відкритий міжнародний університет розвитку людини «Україна» звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 26.08.2025 у справі № 910/14506/24 ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Стягнути з позивача на користь відповідача понесені судові витрати.
Підстави апеляційної скарги обґрунтовані наступними доводами.
На переконання скаржника, судом не враховано, що на даний час склалася ситуація, коли з відповідача було стягнуто 31 028 400,92 грн основного боргу, звернуте стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття у власність предмету іпотеки в рахунок погашення 25 000 000,00 грн, та звернуто стягнення на предмет застави (рухоме майно) при цьому майно було відчуджене по заниженій ціні. Таким чином відбулося створення кредиторами такої заборгованості, що була непропорційною та непосильною для боржника і поставила його в довгострокову залежність від кредиторів. Суд першої інстанції допустив істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків сторін кредитного договору на шкоду споживачу.
Також на думку скаржника, суд першої інстанції не надав правову оцінку доказам, які надав позивач на підтвердження тих обставин, що повна оплата за договором ним була здійснена лише у 2023 році втім розрахунок інфляційних збитків та 3% річних здійснено починаючи з 2018 року.
Скаржник вказує на те, що якщо договір відступлення права вимоги не містить застереження про передачу права на стягнення інфляційних втрат та 3% річних, новий кредитор не може їх стягувати. Банк не передав ТОВ «Фінансова компанія «Фактор Плюс» право на стягнення 3% річних та інфляційних збитків, тому ТОВ «Фінансова компанія «Фактор Плюс» не могло передати дане право позивачу, адже не набуло його. Суд першої інстанції не урахував, що відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору (висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 05.07.2017 у справі № 752/8842/14-ц, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.01.2019 у справі № 909/1411/13, від 13.10.2021 у справі № 910/11177/20.
Скаржник зазначає, що хоча чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог, але це стосується майбутніх вимог тільки за умови їх визначеності, тоді як передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином (постанова Верховного Суду від 24.04.2018 року у справі № 914/868/17).

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, позивач у відзиві на апеляційну скаргу вказав на те, що факт наявності у відповідача перед позивачем заборгованості у розмірі 31 028 400,92 грн згідно з Договором факторингу встановлено рішенням Господарського суду міста Києва від 24.01.2023 у справі №910/6648/18, яке залишене без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 04.07.2023, яке набрало законної сили та має преюдиційне значення для даної справи, а встановлені в ньому обставини не підлягають повторному доведенню. При цьому, із змісту вказаного рішення вбачається, що прострочення відповідачем сплати вказаної заборгованості позивачу почалось 14.08.2018, оскільки саме в цю дату останній набув права кредитора. Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції та 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.
Позивач зазначає про те, що оскільки в цій справі станом на 02.04.2020 позовна давність щодо визнаних судами обґрунтованими позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних не спливла, то перебіг цього строку є зупиненим і дотепер (внаслідок продовження на строк дії карантину та воєнного стану й подальшого зупинення його перебігу на строк дії воєнного стану).
Також позивач, із посиланням на судову практику, вказав на те, що розмір процентів річних, який становить законодавчо встановлений розмір трьох процентів річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом), не підлягає зменшенню судом.
Позивач зазначає, що нездійснення первісним кредитором розрахунку пені, інфляційних втрат та 3% річних на момент відступлення права вимоги не свідчить про часткове відступлення права вимоги, не спростовує перехід до нового кредитора права вимоги в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав та не позбавляє нового кредитора права застосовувати до відповідача спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за порушення строку виконання грошового зобов`язання та стягнення суми боргу з урахування установленого індексу інфляції та 3% річних за весь час прострочення перед таким кредитором. Отже, новий кредитор має право нараховувати 3% річних і інфляційні втрати за боргом, навіть якщо це окремо не прописано в договорі відступлення права вимоги/ факторингу, оскільки з моменту набуття права вимоги - це його законне право. При цьому, Додатком №1 до Договору №2017/2-Ю з урахуванням п.2.1 Договору №2017/2-Ю визначено, що Банк відступає, а Новий кредитор набуває права вимоги за Основними договорами в загальному розмірі 60 600 353,56 грн, включаючи право вимагати належного виконання Боржником зобов`язань за Основними договорами в тому числі - сплати Боржником грошових коштів: 49 731 715,95 грн простроченої заборгованості за кредитом, 10 266 229,14 грн простроченої заборгованості зі сплати процентів, 589 408,47 грн нарахованих процентів, 12 000,00 грн простроченої комісії та 1 000,00 грн нарахованої комісії. Отже, умовами вказаного Договору №2017/2-Ю жодним чином не обмежено право нового кредитора на нарахування сум за ст. 625 ЦК України у період після набуття ним права вимоги до Боржника та у зв`язку з порушенням останнім грошового зобов`язання перед новим кредитором.
Також позивач у відзиві на апеляційну скаргу вказав на те, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач понесе в зв`язку із апеляційним переглядом рішення Господарського суду міста Києва від 28.08.2025 у справі № 910/14506/24, включає витрати на професійну правничу допомогу в сумі 117 000,00 грн і на підтвердження судових витрат на професійну правничу допомогу позивачем надається Додаток №2 від 09.10.2025 до Договору про надання правової (правничої) допомоги № 05/11-24 від 05.11.2024 (наданий до позовної заяви), детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом Кренець О.С. при наданні професійної правничої допомоги Акт №2 від 24.10.2025 приймання-передачі наданих послуг за Договором про надання правової (правничої) допомоги № 05/11-24 від 05.11.2024.

Узагальнені доводи додаткових пояснень

Відповідач у додаткових поясненнях, поданих до суду 31.12.2025, зазначив про те, що суд першої інстанції не надав правову оцінку доказам, які надав Позивач на підтвердження тих обставин, що повна оплата за договором ним була здійснена лише у 2023 році втім розрахунок інфляційних збитків та 3% річних здійснено починаючи з 2018р.
Також, на думку відповідача, суд першої інстанції не надав оцінку наступній позиції відповідача про те, що якщо договір відступлення права вимоги не містить застереження про передачу права на стягнення інфляційних втрат та 3% річних, новий кредитор не може їх стягувати. Банк не передав ТОВ «Фінансова компанія «Фактор Плюс» право на стягнення 3% річних та інфляційних збитків, тому ТОВ «Фінансова компанія «Фактор Плюс» не могло передати дане право позивачу, адже не набуло його. Відповідач звертає увагу на те, що на даний час склалася ситуація, коли з Відповідача було стягнуто 31 028 400 грн 92 коп. основного боргу, звернуте стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття у власність предмету іпотеки в рахунок погашення 25 000 000,00 грн, та звернуто стягнення на предмет застави (рухоме майно) при цьому майно було відчуджене по заниженій ціні.- Поділ кредитних зобов`язань не повинен створювати істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків сторін кредитного договору на шкоду споживачу. Правова природа забезпечувальних заходів, спрямована на повне забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором та добросовісність поведінки сторін кредитного договору. Саме на кредитора законодавством покладено контроль за тим, щоб заборгованість за кредитним договором не перевищувала забезпечувальні заходи, і саме для цього законодавець передбачив спрощені процедури звернення стягнення на заставне майно та солідарну відповідальність поручителя з боржником. У постанові Верховного Суду (у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду) від 26.10.2018 у справі № 922/4099/17, з огляду на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 26.04.2017 у справі № 918/329/16, наведено висновок про те, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, не є додатковими вимогами у розумінні положень статті 266 Цивільного кодексу України, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3% річних та інфляційних втрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. Тобто, з огляду на викладене, можливо дійти висновку, що позивач має право на стягнення 3% річних за три роки, які передували моменту звернення з позовною заявою до суду. Аналогічні за змістом правові висновки виклав Верховний Суд у постановах від 10.04.2018 у справі № 910/16945/14, від 27.04.2018 у справі № 908/1394/17, від 26.10.2018 у справі № 922/4099/17, від 21.11.2018 у справі № 642/493/17-ц та Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц. 

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 910/14506/24 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Гаврилюк О.М., судді: Ткаченко Б.О., Майданевич А.Г.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.10.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Закладу вищої освіти «Відкритий міжнародний університет розвитку людини «Україна» на рішення Господарського суду міста Києва від 26.08.2025 у справі № 910/14506/24. Призначено справу № 910/14506/24 до розгляду у судовому засіданні 11.11.2025.
Ухвалами Північного апеляційного господарського суду від 27.10.2025 та від 06.11.2025 задоволені заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Юнайтед» та Закладу вищої освіти «Відкритий міжнародний університет розвитку людини «Україна`про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
На підставі ст. 202, 216 ГПК України, у судовому засіданні оголошено перерву до 13.01.2026.
Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 13.01.2026, у зв`язку із перебуванням судді Майданевича А.Г., який не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), на лікарняному, призначено повторний автоматизований розподіл справи.
Згідно з протоколом повторного розподілу справи між суддями від 13.01.2026, для розгляду справи № 910/14506/24 визначено колегію суддів у складі: Гаврилюк О.М. - головуючий суддя, судді: Ткаченко Б.О., Сулім В.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.01.2026 прийнято справу № 910/14506/24 до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя - Гаврилюк О.М., судді: Ткаченко Б.О., Сулім В.В.
Судове засідання, призначене на 13.01.2026 о 10:30 в режимі відеоконференції, не відбулося через відсутність доступу до системи «Електронний суд», що в свою чергу призвело до неможливості проведення технічної фіксації судових засідань.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.01.2026 розгляд апеляційної скарги Закладу вищої освіти «Відкритий міжнародний університет розвитку людини «Україна» на рішення Господарського суду міста Києва від 26.08.2025 у справі № 910/14506/24 призначено на 10.02.2026.
У судовому засіданні 10.02.2026 оголошено перерву до 10.03.2026.
Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 10.03.2026, у зв`язку із участю судді Суліма В.В. у ХХ черговому з`їзді суддів України, який не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), призначено повторний автоматизований розподіл справи.
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.03.2026, для розгляду справи № 910/14506/24 визначено колегію суддів у складі: Гаврилюк О.М. - головуючий суддя, судді: Крижний О.М., Ткаченко Б.О.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.03.2026 прийнято справу № 910/14506/24 до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя - Гаврилюк О.М., судді: Крижний О.М., Ткаченко Б.О.
У судовому засіданні 10.03.2026 оголошено перерву до 07.04.2026 в режимі відеоконференції.
Враховуючи викладене, воєнний стан в Україні та обмеження, спричинені цим станом, з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, справа № 910/14506/24 розглядалась протягом розумного строку.

Позиції учасників справи 

Представник відповідача у судовому засіданні 07.04.2026 (в режимі відеоконференції) підтримав доводи апеляційної скарги, просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 26.08.2025 у справі № 910/14506/24 ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
Представник позивача у судовому засіданні 07.04.2026 (в режимі відеоконференції) заперечив проти доводів апеляційної скарги, просив рішення Господарського суду міста Києва від 26.08.2025 у справі № 910/14506/24 залишити без змін, вимоги апеляційної скарги без задоволення.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як вбачається із матеріалів справи, 22.09.2017 за результатами проведення відкритих торгів (аукціону) від 29.08.2017 між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Хрещатик» від імені якого діяла уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Костенко І.В. (банк за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фактор плюс» (новий кредитор за договором) укладено договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги №2017/2-Ю, відповідно до умов якого банк відступає шляхом продажу новому кредитору належні банку, а новий кредитор набуває у обсязі та на умовах, визначених договором, права вимоги банку до позичальника - Вищого навчального закладу «Відкритий міжнародний університет розвитку людини «Україна» (боржник) за кредитними договорами від 04.06.2008 №24-47/1-08/1, від 24.12.2013 №58-47/1-13, що укладені в рамках Генерального договору від 04.06.2008 №24-47/1-08/G, кредитними договорами від 26.06.2007 №40-47/4-07, від 10.08.2007 №54-47/4-07, та/або договором іпотеки від 12.06.2008 №24-47/1-08/04 та/або Договором застави рухомого майна (у т.ч. основних засобів) від 25.03.2015 №58-47/1-13/02, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно реєстру у додатку №1 до цього договору.
В подальшому 02.10.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фактор плюс» (первісний кредитор за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Офіс сервіс люкс» (Новий кредитор за договором) був укладений Договір про відступлення частини прав вимоги №02/10-17/2, відповідно до умов якого первісний кредитор відступає новому кредитору, а новий кредитор набуває частину права вимоги первісного кредитора до позичальника - Вищого навчального закладу «Відкритий міжнародний університет розвитку людини «Україна» (Боржник), в розмірі зазначеному у додатку №1 до цього Договору, включаючи права вимоги до правонаступників Боржника, спадкоємців Боржника або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржника за кредитними договорами: Генеральним договором та кредитними договорами в рамках Генерального Договору від 04.06.2008 №24-47/1-08/1, від 24.12.2013 №58-47/1-13, а також за кредитними договорами від 26.06.2007 №40-47/4-07, від 10.08.2907 №54-47/4-07, Договором іпотеки з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно реєстру у додатку №1 до договору (Основні договори), що були укладені між боржником та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Хрещатик».
14.08.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фактор плюс» (клієнт за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Юнайтед» (фактор за договором, позивач у справі) укладено Договір факторингу №1/08 (далі - Договір факторингу), за умовами п. 2.1 якого фактор зобов`язується передати (сплатити) клієнту суму фінансування за плату згідно п. 3.4 цього договору, а клієнт зобов`язується відступити факторові права вимоги за кредитним договором в повному обсязі та на умовах, що існують на дату відступлення прав вимоги у розмірі 51 618 432,92 грн.
При цьому, згідно п.п. 1 п. 1 договору «Кредитний договір» означає у сукупності наступні договори (разом з усіма додатковими угодами до них та/або договорами забезпечення) укладені між банком та позичальником:
1) Генеральний договір №24-47/1-08/G від 04.06.2008 та кредитні договори в рамках Генерального договору, а саме: Кредитний договір №24-47/1-08/1 від 04.06.2008 та Кредитний договір №58-47/1-13 від 24.12.2013;
2) Кредитний договір №40-47/4-07 від 26.06.2007;
3) Кредитний договір №54-47/4-07 від 10.08.2007.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.01.2023 у справі № 910/6648/18, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 04.07.2023, встановлено, що обсяг набуття позивачем ТОВ «ФК «Юнайтед» прав кредитора згідно із договором факторингу документально підтверджується в розмірі 31 028 400,92 грн. Окрім того, встановлено, що заборгованість відповідача за генеральним договором та кредитними договорами станом на 25.05.2018 - дату подання позову ТОВ «ФК «Фактор Плюс» документально підтверджується в сумі 31 028 400,92 грн, а відтак ухвалено стягнути вказану заборгованість та судовий збір у розмірі 455 339, 45 грн.
В свою чергу, відповідачем сплачена вказана заборгованість 21.07.2023, що підтверджується платіжними інструкціями №1491 від 21.07.2023 та №2395 від 21.07.2023.
Позивач звернувся до відповідача із вимогою №20-09/24-1 від 20.09.2024, в якій просив сплатити на його користь 9 627 593,90 грн - інфляційних втрат та 3 287 310,31 грн - 3% річних у зв`язку із простроченням відповідачем виконання зобов`язання із сплати заборгованості.
Спір у даній справі виник у зв`язку із простроченням виконання відповідачем грошового зобов`язання із сплати заборгованості у розмірі 31 028 400,92 грн., у зв`язку з чим позивачем заявлено про стягнення 3% річних у розмірі 3 287 310,31 грн та інфляційних втрат у розмірі 9 627 593,90 грн, які нараховані за період з 14.08.2018 до 23.02.2022.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає на наступне.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2, 4, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні чи скасуванню, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до пункту 9 частини 2 статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.
Частиною 1 статті 129-1 Конституції України встановлено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.
Згідно з ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається процесуальним законом.
Преюдиційні факти - це факти, встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили і не підлягають доведенню в іншій справі.
Як вірно встановлено господарським судом першої інстанції, у даній справі факт наявності у відповідача перед позивачем заборгованості у розмірі 31 028 400,92 грн згідно з Договором факторингу встановлено рішенням Господарського суду міста Києва від 24.01.2023 у справі № 910/6648/18, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 04.07.2023, яке набрало законної сили та має преюдиційне значення для даної справи, а встановлені в ньому обставини не підлягають повторному доведенню.
При цьому, із змісту вказаного рішення вбачається, що прострочення відповідачем сплати вказаної заборгованості позивачу почалось 14.08.2018, оскільки саме і цю дату останній набув права кредитора.
Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Оскільки вказану заборгованість було сплачено відповідачем 21.07.2023, то позивачем заявлено про стягнення 3% річних у розмірі 3 287 310,31 грн та інфляційних втрат у розмірі 9 627 593,90 грн, які нараховані за період з 14.08.2018 до 23.02.2022.
Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України є мірою відповідальності боржника за прострочення саме грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц.
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за Договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.
Перевіривши розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, доданий до позовної заяви, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що суми 3% річних та інфляційних втрат у розмірах 3 287 310,31 грн та 9 627 593,90 грн, відповідно, є арифметично правильними та такими, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.
В свою чергу, відповідачем не надано контррозрахунку 3% річних та інфляційних втрат.
Щодо доводів скаржника про наявність підстав для зменшення розміру 3% річних, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.
У постанові від 18.03.2020 у справі № 902/471/18 (провадження № 12-79гс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.
Такого висновку Велика Палата Верховного Суду дійшла з урахуванням того, що у справі № 902/417/18 умовами договору сторони передбачили відповідальність за прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання у вигляді пені та штрафу, збільшили позовну давність за відповідними вимогами, а також умовами пункту 5.5 договору змінили розмір процентної ставки, передбаченої в частині 2 статті 625 ЦК України, і встановили її в розмірі 40% річних від несплаченої загальної вартості товару протягом 90 календарних днів з дати, коли товар повинен бути сплачений покупцем та 96% річних від несплаченої ціни товару до дня повної оплати з дати закінчення дев`яноста календарних днів.
Велика Палата Верховного Суду зазначила, що з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум санкцій у вигляді штрафу, пені і процентів річних, враховуючи, що не є справедливим, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання, Велика Палата Верховного Суду вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям, обмежити розмір санкцій сумами штрафу і пені, які вже присуджені до стягнення судами попередніх інстанцій, та відмовити у їх стягненні з цих підстав.
Таким чином, відповідне зменшення відсотків річних Велика Палата Верховного Суду допустила з урахуванням конкретних обставин справи № 902/417/18, а саме - встановлення такої процентної ставки на рівні 40% та 96%, і її явної невідповідності принципу справедливості, в той час як у справі № 910/14506/24 відсотки річних розраховані за встановленою у статті 625 ЦК України ставкою у розмірі 3% та не встановлено порушення принципів розумності, справедливості та пропорційності під час нарахування позивачем відповідачу 3% річних.
Відтак, правовідносини у справі № 902/417/18 та № 910/14506/24 не є подібними за встановленими фактичними обставинами.
Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновком господарського суду про те, що клопотання відповідача про зменшення розміру 3% річних не підлягає задоволенню.
При цьому, колегія суддів апеляційної інстанції враховує те, що розмір процентів річних, який становить законодавчо встановлений розмір трьох процентів річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом), не підлягає зменшенню судом.
Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2025 у справі № 903/602/24.
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про відсутність правових підстав для застосування до вимог позивача наслідків спливу строку позовної давності, з огляду на наступне.
Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки (ст. 257 ЦК України).
Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (ст. 258 ЦК України).
Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Як вбачається із матеріалів справи, періодом виникнення спірної заборгованості є 14.08.2018 - 23.02.2022.
Водночас, колегія суддів апеляційної інстанції враховує те, що на час дії установленого на території України карантину строки, визначені ст.ст. 257, 258 Цивільного кодексу України, були продовжені, а у подальшому - зупинені на строк дії воєнного стану, який (загальновідомий факт) діє безперервно до цього часу, отже, у спірних правовідносинах перебіг позовної давності зупинився на час дії установленого на території України карантину, а з 24.02.2022 перебіг позовної давності зупинився на строк дії воєнного стану в Україні, який діє станом на теперішній час. 
Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до ст.ст. 76-79 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Враховуючи викладене, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів апеляційного господарського суду, з огляду на встановлені обставини справи, враховуючи доведення позивачем своїх позовних вимог, погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі, у зв`язку із чим, підстави для зміни чи скасування рішення Господарського суду міста Києва від 26.08.2025 у справі № 910/14506/24, відсутні.
Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується із доводами апеляційної скарги, враховуючи викладене та наступне.
Щодо доводів скаржника про те, що Банк не передав ТОВ «Фінансова компанія «Фактор Плюс» право на стягнення 3% річних та інфляційних збитків, тому ТОВ «Фінансова компанія «Фактор Плюс» не могло передати дане право позивачу, адже не набуло його, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає про те, що прострочення відповідачем сплати заборгованості позивачу почалось 14.08.2018, оскільки саме в цю дату останній набув права кредитора, водночас, при відступленні права вимоги до нового кредитора переходять права у тому обсязі і на умовах, що існували на момент переходу, тобто, якщо новий кредитор набув право вимоги основного боргу, право на стягнення 3% річних та інфляційних за період після відступлення належить йому за законом.
Обставина щодо того, що прострочення відповідачем сплати заборгованості позивачу почалось 14.08.2018 встановлена у справі № 910/6648/18.
Дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційної інстанції, враховуючи викладене вище, дійшла висновку про те, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків, викладених у рішенні Господарського суду міста Києва від 26.08.2025 у справі № 910/14506/24, наведене місцевим судом мотивування є достатнім для обґрунтування свого рішення за аргументами та доказами, які наявні у матеріалах справи. При цьому, рівень деталізації судом своїх доводів в будь-якому разі не призвів до неправильного вирішення справи, тому підстави для скасування рішення Господарського суду міста Києва від 26.08.2025 у справі № 910/14506/24, відсутні.
Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає інші посилання скаржника, викладені ним у апеляційній скарзі такими, що не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, наведені доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів та встановлених судом обставин.
Колегія суддів апеляційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV (3477-15) «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76 Господарського процесуального кодексу України).
Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частини 8 статті 80 Господарського процесуального кодексу України).
Таким чином, скаржником не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.
Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення прийняте відповідно до вимог процесуального та матеріального права, підстав для його скасування або зміни не вбачається.
Таким чином, апеляційна скарга Закладу вищої освіти «Відкритий міжнародний університет розвитку людини «Україна» на рішення Господарського суду міста Києва від 26.08.2025 у справі № 910/14506/24 задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду міста Києва від 26.08.2025 у справі № 910/14506/24 слід залишити без змін.
З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладається на скаржника в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись ст. 269, 270, 275, 276, 281, 282, 283, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Закладу вищої освіти «Відкритий міжнародний університет розвитку людини «Україна» на рішення Господарського суду міста Києва від 26.08.2025 у справі № 910/14506/24 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 26.08.2025 у справі № 910/14506/24 залишити без змін.
3. Судовий збір за розгляд апеляційної скарги покласти на скаржника.
4. Справу № 910/14506/24 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.
Постанова підписана 05.05.2026.

Головуючий суддя О.М. Гаврилюк 

Судді О.М. Крижний

Б.О. Ткаченко