справа № 371/1299/19
головуючий у суді І інстанції Капшук Л.О.
провадження № 22-ц/824/1931/2026
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.

ПОСТАНОВА
Іменем України

08 квітня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Мостової Г.І.,
суддів: Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф., 
за участі секретаря судового засідання Лазоренко Л.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника Благодійної організації «Міжнародний Благодійний фонд «Небайдужа Україна» - адвоката Новікової Вікторії Олегівни на рішення Миронівського районного суду Київської області від 30 червня 2025 року 
у справі за позовом Благодійної організації «Міжнародний Благодійний фонд «Небайдужа Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, Комунальне підприємство «Миронівка-житло», про встановлення порядку користування приміщенням квартири, що є спільною власністю, 
та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Благодійної організації «Міжнародний Благодійний фонд «Небайдужа Україна», третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, Комунальне підприємство «Миронівка-житло», про припинення права власності на частку у спільному майні, визнання права власності, -
в с т а н о в и в :
У жовтні 2019 року БО «МБФ «Небайдужа Україна» (далі - Благодійний фонд, позивач) звернувся до Миронівського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , у якому просила суд: встановити такий порядок користування приміщеннями квартири під номером АДРЕСА_1 : 
у користування позивача виділити житлову кімнату площею 11,7 кв.м разом із лоджією площею 1,6 кв.м; 
у користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити житлову кімнату площею 19,1 кв.м разом із балконом площею 1,1 кв.м та житлову кімнату площею 8,4 кв; 
загальному користуванні залишити кухню площею 8,7 кв.м, ванну кімнату площею 2,4 кв.м, туалет площею 1,3 кв.м, коридори площею 4,5 кв.м та 3,5 кв.м.
Позов обґрунтовано тим, що 07 грудня 2018 року благодійний фонд набув право власності на 1/3 частини трикімнатної квартири під номером АДРЕСА_1 (далі - спірна квартира) на підставі рішення комісії, утвореної при Миронівському ВДВС ГТУЮ у Київській області від 11 вересня 2018 року. 
Співвласниками спірної квартири були також ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яким належало по 1/3 частині спірної квартири. 
Спірна квартира складається із трьох ізольованих житлових кімнат, житлова площа 39,2 кв.м, у тому числі кімната (№ 3) - 19,1 кв.м, кімната (№4) - 11,7 кв.м, кімната (№ 5) - 8,4 кв.м, кухня (№ 2) -8,7 кв.м, ванна кімната відокремлена (№ 7) -2,4 кв.м, туалет (№ 8)- 1.3 кв.м, коридор (№ 1) - 4,5 кв.м, коридор (№ 8) - 3,5 кв.м, балкон -1,1 кв.м. (30%), лоджія - 1,6 кв.м (50%). Загальна площа квартири -62,3 кв.м.
Позивач та відповідачі не можуть дійти згоди у питанні спільного користування квартирою. На письмову пропозицію позивача № 9/В-8 від 30 серпня 2019 року щодо встановлення порядку користування приміщеннями квартири в добровільному порядку відповідачі не відреагували. 
При перемовинах з відповідачами згоди щодо встановлення порядку користування квартирою не досягнуто, у доступі до приміщень відмовлено. ОСОБА_2 зазначила, що не бажає щоб у квартирі знаходилися сторонні люди з обмеженими можливостями разом із її неповнолітніми дітьми, що підтверджується наданими нею показами у судових засіданнях під час розгляду справи про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою (справа № 371/11/19).
Зазначив, що позивач і відповідач не є однією сім`єю, тому у користування позивача має надаватися тільки ізольована житлова кімната. На 1/3 частини спірної квартири, що належить позивачу, припадає 13,06 кв.м житлової площі (39,2 кв.м житлової площі * 1/3 частину=13,06). Із трьох житлових кімнат, що є в квартирі, в натурі найбільше відповідає розміру частки позивача ізольована кімната № 4 площею 11,7 кв.м разом із лоджією, яка відповідає 1,6 кв.м загальної площі квартири. Тому позивач просить виділити у користування цю житлову кімнату, яка є за площею найбільше наближена до розміру частки позивача.
Позивач тільки таким чином встановленим порядком користування спірною квартирою зможе повноцінно задовольнити потреби людини з обмеженими можливостями, оскільки ця кімната знаходиться навпроти ванної кімнати та туалету і має вихід на лоджію, що надає сприятливі умови для проживання у ній особи з інвалідністю.

У травні 2020 року ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Бовшик М.Ю., подала зустрічну позовну заяву до БО «МБФ «Небайдужа Україна», у якій просить суд: 
припинити право власності БО «МБФ «Небайдужа Україна» на 1/3 частину квартири під номером АДРЕСА_1 зі стягненням із ОСОБА_2 грошової компенсації ринкової вартості зазначеної частки, яка буде визначена за результатами судової оціночно-будівельної експертизи, та внесена ОСОБА_2 на депозитний рахунок ТУ ДСА Київської області. 
визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частину квартири під номером АДРЕСА_1 .
Зустрічний позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_2 є власником 2/3 частини квартири під номером АДРЕСА_1 . 07 грудня 2018 року право власності на 1/3 частку зазначеної квартири зареєстроване за БО «МБФ «Небайдужа Україна».
У квартирі ОСОБА_2 проживає з двома неповнолітніми дітьми. Позивач доглядає за квартирою для підтримання належного стану, виділяє кошти на її утримання. Благодійний фонд із моменту набуття права власності на частку у квартирі не сплачує комунальних платежів на її утримання, до квартири не з`являється, не цікавиться її станом, не бере участі у ремонтних роботах тощо. Весь тягар догляду за квартирою лежить на ОСОБА_2 .
Зазначив, що частка Благодійного фонду є незначною, житлова площа кімнати, яку просить виділити Благодійний фонд у користування відповідно до розміру його части у праві власності, є меншою, ніж встановлено статтею 47 ЖК Української РСР. Умовою припинення за рішенням суду права особи на частку у спільному майні є те, що річ є неподільною. Для з`ясування можливості з технічної точки зору розподіл та виділення у натурі часток спірної квартири необхідно призначити експертизу.
Зазначив, що спільне користування спірною квартирою є неможливим. Благодійний фонд та ОСОБА_2 не є членами однієї родини, не проживають однією сім`єю, не ведуть спільного господарства.
Припинення права Благодійного фонду на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди його інтересам, оскільки його частка є незначною, він не проявляє цікавості спірною квартирою, не бере участі у витратах на неї.

Рішенням Миронівського районного суду Київської області від 30 червня 2025 року відмовлено у задоволенні позову Благодійної організації «МБФ «Небайдужа Україна».
Повністю задоволено зустрічний позов ОСОБА_2 до Благодійної організації «МБФ «Небайдужа Україна», третя особа, що не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору: КП «Миронівка-житло», про припинення права власності на частку у спільному майні, визнання права власності.
Припинено право власності Благодійної організації «МБФ «Небайдужа Україна» на 1/3 частку квартири під номером АДРЕСА_1 (номер запису про право власності 29425891, дата державної реєстрації 07 грудня 2018 року, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 44589039 від 13 грудня 2018 року).
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частку квартири під номером АДРЕСА_1 (номер запису про право власності 29425891).
Стягнуто з депозитного рахунку Територіального управління Державної судової адміністрації в Київської області на користь Благодійної організації «МБФ «Небайдужа Україна» грошову компенсацію вартості 1/3 частки квартири під номером АДРЕСА_1 у розмірі 337 278 грн, які внесено ОСОБА_2 згідно квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки № 52 від 17 березня 2025 року.
Стягнуто з Благодійної організації «МБФ «Небайдужа Україна» на користь ОСОБА_2 19 292 грн 48 коп. судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що з урахуванням даних висновку експерта щодо неможливості встановлення порядку користування спірною квартирою з дотриманням будівельних норм, які передбачають додаткові особливі умови планування, облаштування квартир для проживання осіб з обмеженими можливостями в залежності від категорії та групи інвалідності тощо, встановлення порядку користування, про який просить позивач, є неможливим. ОСОБА_2 внесла на депозитний рахунок суму ринкової вартості 1/3 частки спірної квартири, яку Благодійний фонд може використати для здійснення своєї статутної діяльності, тому припинення права власності на 1/3 частку спірної квартири зі сплатою компенсації такої вартості на рахунок Благодійного фонду, не порушить інтереси конкретних осіб, не завдасть Благодійному фонду істотної шкоди.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник Благодійної організації «МБФ «Небайдужа Україна» - адвокат Новікова В.О. подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Миронівського районного суду Київської області від 30 червня 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким первісний позов задовольнити у повному обсязі та відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимог.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні не повно з`ясував обставини, що мають значення для справи та не встановив обставини, що в розумінні частини 1 статті 365 ЦК України, частка Благодійного фонду у розмірі 1/3 від всієї площі трикімнатної кварти - не є незначною.
Апелянт вказує, що відповідачі чинять перешкоди у користуванні спільною власністю. Указані обставини свідчать про неможливість позивача за первісним позовом користуватися своєю власністю через перешкоди з боку позивача за зустрічним позовом, а не про небажання, що й змусило останнього звертатися до суду за захистом свого порушеного права.
Щодо здійснення чи не здійснення утримання Благодійним фондом своєї частки квартири не підтверджується жодними доказами по справі й не може бути достатньою підставою для позбавлення права власності Благодійного фонду своєї частки квартири.
Зазначає, що з моменту набуття права власності на частину квартири Благодійний фонд постійно сплачує податок на нерухоме хоч і не має можливості користуватися таким майном.
Вказує, що у матеріалах справи відсутня згода Фонду на компенсацію частки вартості майна, а судом не досліджено питання щодо наявності чи відсутності у власності Фонду іншого житла.
Посилається на те, що представник Благодійного фонду звертала увагу суду на недопустимість висновку експерта як доказу у справі, оскільки вартість 1/3 частини квартири є заниженою у порівнянні з ринковою вартістю подібних квартир в даній місцевості та у відповідності до Оцінки Фонду державного майна.
Також, Благодійний фонд за присуджену судом грошову суму, що складає вартість 1/3 частини квартири, не матиме змоги поновити свої права та придбати однокімнатну квартиру, для задоволення власних потреб.
За відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб фізичних осіб - підприємців та громадських формувань серед видів діяльності Благодійного фонду є у тому числі, купівля та продаж власного нерухомого майна, надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.
Також, Благодійний фонд може використовувати дане майно для проживання його засновників та/чи співробітників під час відряджень чи інше.
На думку апелянта, висновок суду, про неможливість спільного користування квартирою ґрунтується виключно на небажанні іншого співвласника (позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 ), щоб до квартири вселялися сторонні люди, вважає, що можливо було вирішити питання в інший спосіб.
Вказує, що у свою чергу, позивач за зустрічним позовом не скористалась правом придбати у власність 1/3 квартири, де вона мешкала до моменту, придбання такої частки Благодійного фонду, а в подальшому, довгий час на власний розсуд користувалась часткою Благодійного фонду, протиправно не надавала доступу співвласнику до своєї частки майна та недобросовісно користуючись своїми процесуальними правами, звернулась до суду з позовом про визнання такої частки незначної та про визнання права власності на таку частку за заниженою ціною.
Посилається на те, що в матеріалах справи відсутні докази щодо мети цільового використання чи щодо неможливості спільного використання квартири Благодійним фондом, оскільки, останній так й не мав змоги користуватися своєю власністю хоч з якоюсь метою чи у будь який спосіб. 
Наголошує, що в частині щодо мети цільового використання чи щодо неможливості спільного використання квартири рішення суду першої інстанції ґрунтується виключно на припущеннях.
Також, апелянт не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат, посилаючись на заперечення, що містяться в матеріалах справи, зокрема в поясненнях у справі.

Від представника ОСОБА_2 - адвокат Бовшик М.Ю. надійшли письмові пояснення, у яких він просить залишити апеляційну скаргу Благодійного фонду залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Письмові пояснення обґрунтовані тим що доводи апелянта викладені в апеляційній скарзі фактично дублюють позовну заяву, яким суд першої інстанції вже дав правову оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення. Під час розгляду справи в суді першої інстанції не подавали свої заперечення, щодо обставин на які вказувала сторона відповідача в зустрічній позовній заяві. Фактично апеляційна скарга побудована з незгодою судового рішення.

Інші учасники справи, повідомлені належним чином про розгляд справи у суді апеляційної інстанції, не скористалися своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направили.

Представник Благодійного фонду - адвокат Новіков В.О. у судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги та просив їх задовольнити.
Представник ОСОБА_2 - адвокат Бовшик М.Ю. у письмових поясненнях просив провести судовий розгляд в апеляційній інстанції, призначений на 08 квітня 2026 року о 10:15 год. розглядати без участі ОСОБА_2 та її представника.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Виходячи з положень статті 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т. ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні, а з огляду на положення статті 372 ЦПК України явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.
Зважаючи на вимоги частини 9 статті 128, частини 5 статті 130, частини 2 статті 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, дійшла висновку про таке.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що Благодійна організація «Міжнародний благодійний фонд «Небайдужа Україна» зареєстрована 15 квітня 2016 року у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб фізичних осіб - підприємців та громадських формувань за ідентифікаційним кодом 40427470, з основним видом економічної діяльності 87.90 - надання інших послуг догляду і забезпеченням проживання.

Зазначена обставина підтверджується даними Виписки з Єдиному державному реєстрі юридичних осіб фізичних осіб - підприємців та громадських формувань від 17 січня 2019 року, даними Рішення № 1726594600596 від 22 березня 2017 року ДПІ у Шевченківському районі Головного управління ДФС у місті Києві (том 1 а.с. 31, 32).
07 грудня 2018 року за БО «МБФ «Небайдужа Україна» зареєстроване право власності на 1/3 частини квартири під номером АДРЕСА_1 . Підставою виникнення права власності стали рішення комісії від 11 вересня 2018 року та акт про безоплатну передачу конфіскованого майна від 13 вересня 2018 року Миронівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області.
Квартира під номером АДРЕСА_1 складається із трьох ізольованих житлових кімнат площею 19,1 кв.м, 11,7 кв.м та 8,4 кв.м, кухні площею 8,7 кв.м, ванної кімнати площею 2,4 кв.м, туалету площею 1,3 кв.м, коридору площею 4,5 кв.м, коридору площею 3,5 кв.м, балкону площею 1,1 кв.м, лоджії площею 1,6 кв.м. Загальна площа квартири - 62,3 кв.м, житлова площа - 39,2 кв.м.
Станом на 12 вересня 2019 року право спільної часткової власності на спірну квартиру було також зареєстроване за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по 1/3 частці за кожною, що набуті на підставі рішення Миронівського міськвиконкому від 01 грудня 2008 року.
Такі обставини підтверджуються даними рішення комісії від 11 вересня 2018 року та акта про безоплатну передачу конфіскованого майна від 13 вересня 2018 року Миронівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області (том 1 а.с. 33, 34), даними Витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 149379990 від 13 грудня 2018 року (том 1 а.с. 35), даними Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 180836747 від 12 вересня 2019 року (том 1 а.с. 36-37), даними поетажного плану та технічних характеристик житлових та підсобних приміщень квартири (том 1 а.с.38), даними технічного паспорту виготовленого КП КОР Білоцерківське МБТІ 09 листопада 2009 року (том 1 а.с. 99-102).
30 серпня 2019 року БО «МБФ «Небайдужа Україна» звернулася до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 із листом, у якому просило не чинити перешкод у користуванні спільним майном та проведення зустрічі із представником фонду для передачі ключів від вхідних дверей. 04 вересня 2019 року поштове відправлення з трекінгом № 0210100088040 вручене за зазначеною адресою.
Така обставина підтверджується даними листа БО «МБФ «Небайдужа Україна» № 09/В-8 від 30 серпня 2019 року, фіскальних та службових чеків від 30 серпня 2019 року з трекінгом № 0210100088040 (том 1 а.с. 39,40)
Рішенням Миронівського районного суду Київської області від 03 червня 2019 року у справі № 371/11/19 за позовом БО «МБО «Небайдужа Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою у задоволенні позову відмовлено. Представник БО «МБФ «Небайдужа Україна» звернув увагу на надані ОСОБА_2 пояснення під час розгляду цієї справи. Зокрема, у судовому рішенні зазначено, що відповідач ОСОБА_2 позов не визнала, пояснила, що вона має двох малолітніх дітей, за яких переживає, не бажає, щоб до квартири вселялися сторонні люди, вважає, що можливо було вирішити питання в інший спосіб (том 1 а.с. 41-44).
13 травня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладений договір дарування 1/3 частки квартири під номером АДРЕСА_1 . Право власності на 1/3 частку спірної квартири на підставі зазначеного договору дарування зареєстроване за ОСОБА_2 13 травня 2020 року (номер запису 36531430), запис про право власності ОСОБА_1 на 1/3 частку спірної квартири погашено 18 травня 2020 року.
Такі обставини підтверджуються даними договору дарування 1/3 частки квартири, посвідченого приватним нотаріусом Миронівського районного нотаріального округу Київської області Шепітко В.В. (реєстровий № 1049), даними Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 209906565 від 22 травня 2020 року (том 1 а.с. 94-96, 97-98).
Висновком експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи № 26186/22-42 від 19 грудня 2024 року визначено ринкову вартість 1/3 частки квартири під номером АДРЕСА_1 , яка станом на 09 грудня 2024 року становить 337 278 грн. Виділити в натурі частку квартири під номером АДРЕСА_1 з ізольованим жилим приміщенням та іншими приміщеннями з самостійним виходом, яка може використовуватись як окрема квартира або яку можна переобладнати в таку квартиру, технічно неможливо.
Для визначення можливості встановлення порядку користування квартирою для осіб з інвалідністю, необхідно керуватися вимогами ДБН 363, ДБН В.2,2-40, ДСТУ-НБ В.2.2-31, які передбачають додаткові особливі умови планування, облаштування квартир для проживання осіб з обмеженими можливостями в залежності від категорії та групи інвалідності тощо. Враховуючи житлову площу (9,67 кв.м), яка припадає на частку (1/3) в квартирі під номером АДРЕСА_1 , наведених в дослідницькій частині вимог будівельних норм, встановити порядок користування квартирою не вдається за можливе. Оскільки виділити в натурі 1/3 частку квартири під номером АДРЕСА_1 та встановити порядок користування нею не вдається за можливе, варіанти виділу в натурі та порядку користування, виходячи з розміру часток у праві власності на квартиру між співвласниками не розроблялись (том 1 а.с. 189-207).
Представник БО «МБФ «Небайдужа Україна» 25 серпня 2020 року звертався до органу поліції із заявою щодо вчинення перешкод у користуванні спірною квартирою.
Такі обставини підтверджуються даними талону - повідомлення єдиного обліку № 3420 25 серпня 2020 року, за даними якого о 21 год 44 хв зареєстровано повідомлення зі служби 102 про те, що 25 серпня 2020 року о 21 год 43 хв співвласника квартири за адресою: АДРЕСА_1 не впускають у квартиру інші співвласники. Заявник ОСОБА_3 ; даними повідомлення № 9/В-4 від 25 серпня 2020 року; даними повідомлення Миронівського ВП КУНП в Київській області № 4265/109/1011/01-2020 від 31 серпня 2020 року (том 1 а.с. 129, 129 зв., 130).
17 березня 2025 року ОСОБА_2 внесла на депозитний рахунок вартість 1/3 частки спірної квартири у розмірі 337 278 грн (том 2 а.с. 6).

Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Частиною 1 статті 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (частини 1, 2 статті 319 ЦК України).
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина 1 статті 321 ЦК України).
Згідно з частиною 1 статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Згідно зі статтею 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. 
Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Відповідно до статті 183 ЦК України подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.
Припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників передбачено у статті 365 ЦК України, якою визначено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 грудня 2018 року у справі N 908/1754/17 (провадження N 12-180гс18) виснувала, що відсутність конструкції («за наявності одночасно») в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім?ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності.
З матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності БО «МБФ «Небайдужа Україна» у розмірі 1/3 частки та ОСОБА_2 у розмірі 2/3 частки спірної квартири (1/3 частки набута на підставі рішення Миронівського міськвиконкому від 01 грудня 2008 року та 1/3 частки набута на підставі договору дарування № 1049 від 13 травня 2020 року).
Згідно із висновком оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи № 2686/22-42 від 19 грудня 2024 року вартість указаної квартири станом на 09 грудня 2024 року становить 337 278 грн. 
Також указаним висновком експерта встановлено, що виділити в натурі 1/3 частку спірної квартири (19,87 кв.м) з ізольованим жилим приміщенням та іншими приміщеннями з самостійним виходом, яка може використовуватись як окрема квартира або яку можна переобладнати в таку квартиру, технічно неможливо.
Згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань основним видом економічної діяльності БО «МБФ «Небайдужа Україна» є надання інших послуг догляду із забезпеченням проживання, а у своєму позові Фонд вказує, що метою придбання і користування частиною спірної квартири є проживання особи з інвалідністю.
ОСОБА_2 у своєму позові посилається на те, що проживає у спірній квартирі з двома неповнолітніми дітьми.
З урахуванням даних висновку експерта щодо неможливості встановлення порядку користування спірною квартирою з дотриманням будівельних норм, які передбачають додаткові особливі умови планування, облаштування квартир для проживання осіб з обмеженими можливостями в залежності від категорії та групи інвалідності тощо, встановлення порядку користування, про який просить позивач, є неможливим.
Таким чином, установивши, що частка Фонду не може бути виділена в окремий об`єкт нерухомого майна; спільне користування квартирою є неможливим; Фонду належить менша частка у праві власності; припинення права на частку не завдасть істотної шкоди правам та інтересам Фонду, не порушить його житлові права, оскільки позивач є юридичною особою, ОСОБА_2 попередньо внесла вартість цієї частки у розмірі 337 278 грн на депозитний рахунок суду, що відповідає реальній ринковій вартості 1/3 частини квартири, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для припинення права власності Фонду на частку у спірному майні.
Суд першої інстанції дотримався балансу інтересів та не врахував, що у спірній квартирі проживає ОСОБА_2 зі своїми неповнолітніми дітьми, які мають право розраховувати на безпечні умови проживання без невідомих осіб, які за доводами Благодійного фонду є його засновниками та/чи співробітниками, які проживали б у квартирі під час відряджень, або осіб з інвалідністю, яких Благодійний фондзабезпечив би житлом шляхом поселення до квартири, у якій проживає сім`я  ОСОБА_2 .
Житлові права сім`ї з неповнолітніми дітьми у цьому випадку є важливішими, а  ОСОБА_2 має правомірні очікування на те, що її діти проживатимуть у безпечних умовах.
Забезпечення прав юридичної особи на 1/3 частини квартири не може відбуватися за рахунок порушення інтересів ОСОБА_2 , якій належить 2/3 частити спірної квартири, та її неповнолітніх дітей, а отже, судом першої інстанції дотримано баланс інтересів сторін.
В апеляційній скарзі Благодійний фонд посилається на те, що висновок суду, про неможливість спільного користування квартирою ґрунтується виключно на небажанні ОСОБА_2 щоб до квартири вселялися сторонні люди, вважає, що можливо було вирішити питання в інший спосіб.
Однак небажання ОСОБА_2 того щоб поряд з її неповнолітніми дітьми в одній квартирі проживали невідомі особи, які можуть бути заселені Благодійним фондом на власний розсуд, є природнім бажанням матері захистити своїх дітей та створити безпечні умови для їх життя.
Принцип пропорційності є одним із основних принципів, яким керується ЄСПЛ при вирішенні спорів та який передбачає дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 06 вересня 2023 року у справі № 496/5343/18 (провадження № 61-5351св23), від 27 вересня 2023 року у справі № 756/5928/20 (провадження № 61-2232св22), від 31 липня 2024 року у справі № 206/2041/23 (провадження № 61-3904св24), від 02 квітня 2025 року у справі № 336/1859/20 (провадження № 61-8599св24).
Суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц (провадження №14-235цс18), від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20)).
Cтаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.
Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (рішення «AST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE», № 19336/04, § 166-168, Європейського суду з прав людини, від 23 січня 2014 року).
Таким чином втручання у право власності Благодійного фонду є правомірним та відповідає критерію «справедливої рівноваги» згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки наявні передбачені положеннями частини першої статті 365 ЦК України правові підстави для припинення права власності останнього на частку у спільному майні та компенсації йому вартості належної частки квартири.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від якихзалежить правильне вирішення спору, у частині вирішення первісного позову дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскільки наявні правові підстави для припинення права власності Благодійного фонду на частку у спірному майні з виплатою за неї компенсації, тому відсутні правові підстави для задоволення вимог про встановлення порядку користування приміщенням квартири, що є спільною власністю.
Апеляційний суд враховує, що вимога про визнання за ОСОБА_2 права власності на раніше належну Благодійному фонду частку у праві спільної власності на неподільне майно є тією вимогою, яка забезпечує досягнення мети поданого позову, а задоволення такої вимоги призводить до остаточного вирішення спору між сторонами.

Благодійний фонд в апеляційній скарзі посилається на те, що у матеріалах справи відсутня його згода на компенсацію частки вартості майна, а судом не досліджено питання щодо наявності чи відсутності у власності БО «МБФ «Небайдужа Україна»іншого житла.
Апеляційний суд відхиляє указані доводи, оскільки принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), у першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. 
БО «МБФ «Небайдужа Україна» є юридичною особою, тому його житлові права не порушуються припиненням права власності на частину квартири з виплатою компенсації вартості такої частини, а дослідження здійснення БО «МБФ «Небайдужа Україна» своєї діяльності щодо надання інших послуг догляду із забезпеченням проживання не відноситься до предмету розгляду цієї справи.

Щодо доводів апеляційної скарги про недопустимість висновку експерта як доказу у справі, оскільки вартість 1/3 частини квартири є заниженою у порівнянні з ринковою вартістю подібних квартир у даній місцевості та у відповідності до Оцінки Фонду державного майна, апеляційний суд враховує таке.
Вартість 1/3 частини спірної квартири підтверджується наявним у матеріалах висновком експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи № 26186/22-42 від 19 грудня 2024 року, проведеної на підставі ухвали Миронівського районного суду Київської області від 12 вересня 2022 року.
Посилаючись на те, що вартість 1/3 частини квартири, визначена експертом, є заниженою позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що її вартість дійсно є більшою ніж це визначено експертом.
Клопотань про призначення у справі повторної експертизи для встановлення вартості спірного майна БО «МБФ «Небайдужа Україна»не заявляв, як і не надав з цього питання висновку експерта, складеного, відповідно до статті 106 ЦПК України, на його замовлення.
Таким чином БО «МБФ «Небайдужа Україна»не наведено обставин та не надано доказів, які б викликали сумніви у правильності висновку експерта, складеного на виконання ухвали суду першої інстанції.

Також БО «МБФ «Небайдужа Україна» не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат, посилаючись на заперечення, що містяться в матеріалах справи, зокрема в поясненнях у справі.
Однак частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Апеляційна скарга БО «МБФ «Небайдужа Україна» не містить будь-яких доводів щодо неправильності вирішення судом першої інстанції питання щодо розподілу судових витрат, а наявне лише посилання на заперечення, які подавалися Фондом до суду першої інстанції.
Відповідно до частини 4 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Під час розгляду цієї справи апеляційним судом не встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права, а тому підстави для виходу за межі доводів та вимог апеляційної скарги відсутні.
Апеляційний суд не може на порушення принципу диспозитивності самостійно відшукувати підстави для скасування рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи, правильності висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному судовому рішенні, вони не спростовують, а тому відхиляються апеляційним судом у зв`язку з їх необґрунтованістю.
Підстави для скасування рішення суду першої інстанції у суду апеляційної інстанції відсутні.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки, судове рішення залишено без змін, а апеляційна скарга без задоволення, то судовий збір за подання апеляційної скарги не відшкодовується та покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу.
Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника Благодійної організації «Міжнародний Благодійний фонд «Небайдужа Україна» - адвоката Новікової Вікторії Олегівни залишити без задоволення.
Рішення Миронівського районного суду Київської області від 30 червня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Дата складення повного судового рішення 20 травня 2026 року.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська