РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 495/3597/24
Номер провадження 2/495/2623/2026
10 березня 2026 року	м. Білгород-Дністровський	

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:
головуючої судді Шевчук Ю.В.,
при секретарі судового засідання Тюпа Є.С., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Білгород-Дністровський в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Виконавчий комітет Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав, 
ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Васильєв Павло Олегович, 19.04.2024 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Виконавчий комітет Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав, у якому просить суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітньої дитини - доньки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Стислий виклад позиції позивача
Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що ОСОБА_1 є батьком дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Матір`ю неповнолітньої дитини, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Позивач вважає, що в судовому порядку відповідач має бути позбавлена батьківських прав у зв`язку з тим що вона ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню спільної доньки.
Так, як вказує позивач, відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини - доньки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , її навчання, підготовку дитини до самостійного життя, зокрема, Відповідач не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичних розвиток як складову виховання, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, та взагалі не спілкується із дитиною, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню дитиною загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не створює умов для отримання нею освіти, що є свідченням того, що Відповідач ухиляється від виховання дитини та свідомо нехтує своїми батьківським обов`язками.
Заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28 серпня 2017 року у цивільній справі № 495/4790/17 розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який був зареєстрований 14 травня 2000 року Виконавчим комітетом Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбів зроблено запис № 17. Вказане судове рішення набрало законної сили 08 вересня 2017 року.
У зв`язку з тим, що Відповідач всіляко ухилявся від виконання батьківських обов`язків по утриманню дитини, що є необхідним для її розвитку, чим не виконував вимоги ст. 150 та 180 Сімейного кодексу України, ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», Позивач звертався до суду із позовними вимогами про стягнення аліментів на утримання дитини до досягнення дитиною повноліття, на що вказує постанова старшого державного виконавця Білгород-Дністровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеської області від 25 жовтня 2019 року про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_2.
Факт звернення до суду із позовом про стягнення аліментів на утримання дитини, вирішення цієї справи судом із ухваленням рішення про стягнення з Відповідачки на користь Позивача аліментів, видача судом виконавчого листа з метою пред`явлення вказаного судового рішення про стягнення аліментів до примусового виконання та відкриття виконавчого провадження з примусового виконання судового рішення про стягнення аліментів в сукупності вказує на те, що Відповідач не надала будь-якої матеріальної допомоги з утримання спільної малолітньої дитини, що в свою чергу є порушенням вимог ст.180 Сімейного кодексу України, у зв`язку з чим судом і було стягнуто аліменти на утримання малолітньої дитини.
Таким чином, Відповідач в порушення вимог ст. 150,180 Сімейного кодексу України, ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» тривалий час не приймає участі у вихованні малолітньої дитини - доньки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та з метою його виховання, належного розвитку, забезпечення ліками, продуктами харчування, для проведення дозвілля з дитиною, взагалі не утримує її матеріально, що чітко вбачається із вищевказаних письмових доказів.
Разом з тим, рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 20 листопада 2018 року у цивільній справі № 495/10393/17, визначено місце проживання дітей, зокрема ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень вказане судове рішення набрало законної сили 21 грудня 2018 року.
Всупереч вимог ст. 150 Сімейного кодексу України, відповідно ч. 2 якої батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а також ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», Відповідач - ОСОБА_2 , не забезпечує медичного догляду, лікування дитини - доньки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Так, згідно листа (повідомлення) фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 від 02 квітня 2024 року, яка є сімейним лікарем (загальна практика, сімейна медицина), ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відвідувала сімейного лікаря при медичному догляді тощо у супроводі її батька ОСОБА_1 . Мати дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жодного разу на прийом до лікаря дитину не супроводжувала.
Таким чином, з наведеної довідки вбачається, що лише батько дитини здійснює її супровід в закладах охорони здоров`я, що вказує на те, що мати дитини жодним чином не цікавиться станом здоров`я дитини, не здійснює її супровід в закладах охорони здоров`я при відвідуванні лікарів.
Крім того, всупереч вимог ч. 2,3 ст. 150 Сімейного кодексу України, якими визначено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток та батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, а також ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», Відповідач - ОСОБА_2 , не забезпечує підготовку дитини до самостійного життя, не створює передумов для отримання освіти.
Зокрема, згідно листа Шабівського закладу загальної середньої освіти І-І ступенів Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області від 03 квітня 2024 року № 107/01-58 та характеристики Шабівського закладу загальної середньої освіти І-ІІ ступенів Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області від 03 квітня 2024 року № 108/01-58, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , учениця 6-Б класу Шабівського закладу загальної середньої освіти І-ІІ ступенів, виховується не в повній родині, проживає з татом ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 . Під час освітнього процесу постійний супровід здійснює батько дитини - ОСОБА_1 . Батько сумлінно виконує батьківські обов`язки. Постійно забезпечує необхідні умови для організації якісного навчання доньки, цікавиться її успіхами, приділяє належну увагу вихованню, турбується про безпеку, здоров`я та побут ОСОБА_4 , постійно підтримує зв`язку з класним керівником 6-Б класу ОСОБА_5 . Матір, ОСОБА_2 , з родиною не проживає. Періодично виходить на зв`язок з класним керівником у телефонному режимі та цікавиться про успіхи і труднощі у навчанні доньки.
Між тим, вказане не свідчить про те, що Відповідачка в повній мірі забезпечує підготовку дитини до самостійного життя, не створює передумов для отримання освіти, оскільки не здійснює ні супроводу дитини під час освітнього процесу, ні створює будь-яких умов під час організації освітнього процесу.
В той же час, Відповідач ніколи не звертався до органів опіки та піклування за місцем мешкання дитини та суду з метою визначення форм його участі як матері у вихованні дитини, усунення перешкод у вихованні та спілкуванні з дитиною, якщо такі б були, визначення місця проживання дитини разом із матір`ю.
З листа Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області від 09 квітня 2024 року № 898/02.2-10/5/1498 вбачається наступне:
- ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , у період часу з 01 січня 2019 року по теперішній час до Виконавчого комітету Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області як органу опіки та піклування щодо визначення її форм участі як матері у вихованні спільної дитини - доньки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає із батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою: АДРЕСА_1 , не зверталась;
- ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , у період часу з 01 січня 2019 року по теперішній час до Виконавчого комітету Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області як органу опіки та піклування щодо усунення перешкод у вихованні та спілкуванні щодо спільної дитини - доньки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає із батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою: АДРЕСА_1 не зверталася; 
- ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , у період часу з 01 січня 2019 року по теперішній час до Виконавчого комітету Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області як органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання дитини із матір`ю стосовно своєї доньки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не зверталась.
Поряд з цим, з листа Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24 березня 2024 року № 5/5983/24 вбачається:
- громадянка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , у період часу з 01 січня 2019 року по теперішній час не зверталась до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області щодо визначення її форм участі як матері у вихованні спільної дитини - доньки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає із батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою: АДРЕСА_1 ;
- громадянка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , у період часу з 01 січня 2019 року по теперішній час не зверталась до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області щодо усунення перешкод у вихованні та спілкуванні щодо спільної дитини- доньки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає із батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою: АДРЕСА_1 ;
- громадянка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , у період часу з 01 січня 2019 року по теперішній час не зверталась до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області щодо визначення місця проживання дитини із матір`ю стосовно своєї доньки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Дані обставини щодо невжиття матір`ю заходів щодо сприяння їй компетентними органами у визначенні способу виховання дитини, визначення місця проживання дитини з матір`ю, на думку позивача свідчать, що вона не цікавить життям власної дитини та не дбає про неї.
В той же час, орієнтовно у 2019 році Відповідачка виїхала за межі України, декілька разів поверталась в Україну та знову виїжджала з межі України та по теперішній час, тривалий час, в Україну не поверталась, де мешкає її дитина, що вказує на те, що вона не виконує свої батьківській обов`язки з виховання дитини та самоусунулась від їх виконання.
На переконання позивача, всі вищенаведені обставини свідчать про нехтування відповідачем своїми обов`язками відносно дитини, що є підставою для позбавлення її батьківських прав.

Процесуальні дії у суді
Ухвалами Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області /суддя Заверюха В.О./ від 22.04.2024 відкрито загальне позовне провадження по справі, призначено підготовче судове засідання; зобов`язано виконавчий комітет Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, як орган опіки та піклування надати висновок про доцільність або недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 відносно малолітньої дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; та витребувано з Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України інформацію про перетинання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , громадянка України, державного кордону України за період з 01.01.2019 року по теперішній час.
Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 08.05.2024 заяву представника позивача - адвоката Васильєва Павла Олеговича про допит свідків - задоволено в повному обсязі.
Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01.10.2024 закрито підготовче провадження, справа призначена до судового розгляду по суті.
Згідно з розпорядженням керівника апарату суду щодо призначення повторного автоматичного розподілу справи № 48 від 02.01.2025 та протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями цивільна справа № 495/3597/24 передана на розгляд судді Шевчук Ю.В.
Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03.01.2025 цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Виконавчий комітет Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, як орган опіки та піклування про позбавлення батьківських прав прийняти до провадження судді.
17.03.2025 від представника відповідача, адвоката Дьоміної Т.В. надійшли заперечення, у якій вказала, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвали шлюбні відносини ще в 2017 році. Позивач почав ще з того часу чинити перешкоди Відповідачці у спілкуванні з спільними дітьми та погрожував позбавити життя. Відповідачка по даним фактам зверталася до Білгород-Дністровського РВ УМВС України в м. Білгород-Дністровський. Відповідачка на момент розірвання шлюбу лишилася без домівки так як Позивач її вигнав з спільно нажитого майна, на сьогоднішній день йде судовий процес у Білгород-Дністровському міськрайонному суді, судді Прийомовій О.Ю. щодо виділу частини будинку для ОСОБА_7 справа №495/9462/19.
Але весь час Відповідачка вчиняла всі дії за для таємних зустрічей з доньками так як Позивач дуже був проти спілкування доньок з матір`ю. Важкий матеріальний стан Відповідачки призвів до того, що вона з часом поїхала за кордон працювати, щоб бути корисною своїм дітям та мати змогу їх також забезпечувати.
ОСОБА_2 на протязі всього часу підтримує спілкування зі своєю неповнолітньою донькою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , шляхом переписки в месенджерах WhatApp та ін., постійного спілкування по мобільному зв`язку телефонуючи на номер телефону доньки.
З поради та домовленості матері з вчителем танців, дівчинка відвідує уроки танців. 
Відповідачка не заперечує факт того що проживає та працює за кордоном. 
Згідно витребуваних відомосте й з Прикордонної служби України чітко вбачається, що ОСОБА_2 періодично прибуває на територію України і цьому причина лише одна, це зустрічі з неповнолітньою ОСОБА_1 та старшими доньками. Відповідачка неодноразово просила Позивача про можливість брати доньку до себе за кордон на літні канікули, але на що отримувала категоричну відмову. Також ОСОБА_2 постійно підтримує доньку, піклується про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, працюючи за кордоном мати намагається надати своїй доньці додаткову матеріальну підтримку. Відповідчка не має заборгованостей по аліментам.
Відповідачка цікавиться також шкільним життям доньки телефонуючи классному керівнику ОСОБА_5 та іншим вчителям доньки. ОСОБА_2 також є в спільному батьківському чаті 7-го класу доньки, а саме в месенджері Viber . Відповідачка постійно надсилає подарунки та кошти для свої неповнолітньої доньки шляхом переведення на ім`я старшої доньки ОСОБА_8 .
На всі свята ОСОБА_2 також вітає доньку. Між матір`ю і дитиною панують довірливі стосунки, на що Позивач дуже негативно реагує. Єдиний умисел Позивача на сьогодні позбавити батьківських прав ОСОБА_2 це мати підставу для отримання відстрочки від мобілізації. Все вище викладене вказує лише на одне що мати та дитина мають теплі дружні відносини, і всі викладені в позовній заяві доводи Позивача вчинено за для введення в оману суд за для особистої вигоди.
На підставі викладеного у задоволенні позову просила відмовити.
Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18.03.2025 закрито підготовче провадження, справа призначена до судового розгляду по суті.

Підстави розгляду справи за відсутності сторін
Позивач та його представник у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Будь-яких клопотань чи заяв до суду подано не було, як і не було подано жодних клопотань від його представника.
Відповідач у судове засідання не зявилася, проте її представник адвокат Дьоміна Т.В., подала заяву, у якій вказала, що враховуючи те, що стороною відповідача раніше подане заперечення на дану позовну заяву з належними доказами, які заперечують всі обставини, на які посилається позивач, вважають за необхідне розглянути дану справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, в їх відсутність, просять суд відмовити в позовній заяві в повному обсязі.
Третя особа у судове засідання не з`явилася, повідомлялася належним чином, причина неявки суду невідома.
У вказаному аспекті суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.
Крім того, положення ст. 43 ЦПК України визначають, що учасники справи зобов`язані, зокрема, з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою, виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки, виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
Згідно з положеннями ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.
Відповідно до п. 1.2.3 Правил організації ефективного цивільного судочинства (далі - Правила), затверджених рішенням Ради суддів України № 14 від 28.02.2020 (https://oda.court.gov.ua/sud4813/inshe/1/) суд повідомляє сторони та їх представників шляхом надіслання судової повістки, смс-повідомлення, листом, телефоном, факсом чи електронною поштою. Крім того, суд має право визнати сторону повідомленою з використанням електронного Списку судових справ, призначених до розгляду на офіційному сайті суду у разі якщо за обставинами справи вказана сторона ініціювала відповідну стадію процесу (подавала позов, апеляційну скаргу), або була присутня в судовому засіданні, або не була присутня в судовому засіданні, проте достеменно знала про його призначення, зокрема, подавала клопотання про його відкладення.
У рішеннях від 28 жовтня 1998 року у справі «Осман проти Сполученого королівства» та від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху в судовому процесі. Вказаними рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
У рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» ЄСПЛ вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Суд звертає увагу на той факт, що ЦПК України не передбачено відкладення судового засідання з умовою надання доказів поважності причини неявки у майбутньому. Причину неявки потрібно перевірити і встановити безпосередньо у судовому засіданні, якщо така є. Тому для цього необхідно, щоб представник сторони надав письмову інформацію з доказами про це.
Відтак, сторони зобов`язані надавати докази, що підтверджують поважні причини неявки у судове засідання, про відкладення якого просять суд.
Верховний Суд у складі колегії Касаційного господарського суду у своїй постанові від 16 липня 2020 року у справі № 924/369/19 звертає увагу на те, що за положеннями статті 129 Конституції одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.
Верховний Суд наголошує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Судом враховується, що права особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.
Враховуючи тривалість розгляду справи, того факту, що сторонам судом у повній мірі була забезпечена можливість реалізувати свої права, практику Верховного Суду, яка послідовно наголошує на тому, що відкладення розгляду справи є правом суду, а не його обов`язком, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні однієї зі сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні - суд вважає за можливе ухвалити рішення по суті справи без участі сторін.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Фактичні обставини, встановлені судом.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що дійсно сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28.08.2017 (справа № 495/4790/17) було розірвано (т. 1 а.с. 25).
Сторони є батьками неповнолітньої доньки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 14.12.2011 (т. 1 а.с. 24)
Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 20.11.2018 (справа № 495/10393/17) визначено місце проживання неповнолітніх дітей: ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , разом з батьком ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 27-31).
Згідно з рішенням комісії з питань захисту прав дитини Шабівської сільської ради № 02.2-10/5/2658 від 05.07.2024 комісія з питань захисту прав дитини вирішила вважати за доцільне винести питання позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , по відношенню до малолітньої дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на розгляд Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області (т. 1 а.с. 134-135).
Допитані у судовому засіданні свідки, повідомили суду наступне.
Допитана у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_10 пояснила, що вона є сестрою чоловіка відповідачки. Щодо моральних та соціальних характеристик відповідачки нічого поганого сказати не може. Так, відповідачка ОСОБА_2 у період, коли вона перебувала за кордоном пересилала гроші, щоб вона платила їх в якості аліментам її дочкам. Коли відповідачка приїжджає в Україну вона регулярно бачиться зі старшою та молодшою дочками. Купляє їм абсолютно все необхідне для підготовки до школи та повністю забезпечує своїх дітей. Їй особисто відомо, що ОСОБА_11 постійно спілкується з вчителями своїх доньок, цікавиться їх шкільною успішністю. Також пояснила, що їй особисто відомо, що доньки ОСОБА_11 та ОСОБА_4 дуже бояться свого батька, бо він бив їх маму ОСОБА_11 . Через це свідок вважає, що даний позов поданий позивачем виключно з метою уникнути мобілізації.
Допитаний у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_12 пояснив суду, що він добре знає ОСОБА_11 , він її хороший знайомий, оскільки вже тривалий час, він постійно зустрічає її, коли вона приїжджає з Німеччини до України. Так, він постійно зустрічає ОСОБА_11 , везе її на квартиру у м. Білгород-Дністровський, яку вона знімає, де вона проводить час з молодшою донькою, а потім ОСОБА_11 зазвичай їде в м. Одеса до старшої доньки. Також свідок пояснив, що для нього абсолютно очевидно, що ОСОБА_11 дуже любить своїх дітей. Також пояснив, що родину ОСОБА_11 та ОСОБА_4 знає приблизно з 1980 року, чому вони розійшлися йому невідомо, але абсолютно точно знає, що як мати, ОСОБА_11 дуже хороша. Також йому особисто відомо, що ОСОБА_11 з дочками спілкується по телефону, а коли приїжджає в Україну вона завжди разом з дочками, вона завжди купляє усі необхідні речі старшій та молодшій донькам. Коли вона не в Україні, то вона постійно пересилає старшій доньці гроші, щоб остання купляла усе необхідне для себе та молодшої доньки.

Нормативно-правове обґрунтування та релевантна судова практика
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частиною 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Згідно з ч. 1, 2, ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Згідно з ч. 1 ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства», діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (ч. 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства»).
Частиною 7 ст. 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно з ч. 1-4 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Частинами 1, 2 та 4 ст. 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1 ст. 164 СК України. Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.
Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Згідно зі ст. 166 СК України, позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.
Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків.
Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах від 29.04.2020 року у справі № 522/10703/18, від 23.12.2020 року у справі № 522/21914/14 , від 2.11.2023 року у справі № 1915/2789/12, від 07.02.2024 року у справі №455/307/22, та інших.
Згідно ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Стаття 9 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Україною згідно із Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
У справі «Хант проти України» від 07.12.2006 Європейський суд з прав людини наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (п. 58).
У справі «Мамчур проти України» від 16.07.2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).
Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
У постанові Верховного Суду від 02.10.2019 у справі № 461/7387/16 (провадження № 61-29266св18) зазначено, що судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не достатньою мірою не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (ст. 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення від 03.12.1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
У постанові Верховного Суду від 11.03.2020 у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19) вказано, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.
У постанові Верховного Суду від 29.04.2020 у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20) зазначено, що під час вирішення судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватися і брати участь у її вихованні. Та обставина, що на час розгляду справи матеріальним забезпеченням дитини, її вихованням і розвитком займається мати, не свідчить безумовно про те, що батько дитини не бажає брати участь у її утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками.
Згідно з ч. 5, 6 ст. 19 СК України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
У спірних правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання про застосування крайнього заходу впливу на батьків - позбавлення батьківських прав - слід вирішувати у контексті кожної конкретної справи без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо.

Висновки суду
Суд зауважує, що розгляд справи здійснюється не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини перша, третя статті 13 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Щодо тягаря доказування, суд звертає увагу на позицію, висловлену в постанові КЦС ВС від 29 травня 2020 року у справі № 739/2159/18, вона полягає в тому, що доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша - третя статті 89 ЦПК України).
Судом не встановлено, що відповідач є особою, яка свідомо злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно своєї неповнолітньої дитини.
Обставини ухилення відповідача від виконання нею батьківських обов`язків свідомо, тобто, що вона систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, повинні бути підтверджені належними та допустимими доказами.
Позивачем не доведено, що поведінка відповідача є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, а не збіг життєвих обставин, які склалися навколо неї, зокрема, проживання закордоном.
Суд критично відноситься до викладених у позові пояснень позивача щодо умисного нехтування відповідачем своїми обов`язками щодо виховання доньки, оскільки вони не знайшли свого документального підтвердження під час судового розгляду.
У справі відсутні жодні докази обставин, які негативно характеризують відповідача, зокрема, притягнення до адміністративної або кримінальної відповідальності, перебування на обліку у зв`язку із вживанням алкогольних або наркотичних засобів, ведення аморального способу життя та інше.
Як зазначалось вище, позивачем не надані докази, які б підтверджували факт вжиття до відповідача заходів реагування та впливу з боку відповідних органів з приводу неналежного виконання нею батьківських обов`язків щодо доньки, не надані докази того, щодо звернення до суду з позовом відповідач попереджався відповідними органами про наслідки невиконання батьківських обов`язків, що до неї застосувались відповідні заходу впливу з метою зміни поведінки, тобто суду не надані докази того, що змінити поведінку матері у кращу сторону неможливо та вжиті заходи юридичної відповідальності не дали позитивних змін, що давало б підстави для застосування до матері дитини такого крайнього заходу відповідальності, як позбавлення батьківських прав.
Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дітей їх коріння, позбавлення матері спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин.
Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від від 26 січня 2022 року у справі № 203/3505/19 (провадження № 61-14351св21, від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17.
Доводи позивача про те, що мати не піклується про їх спільну доньку, не цікавиться її навчанням, підготовкою до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, лікування, що негативно впливає на її фізичний та духовний розвиток, не є обґрунтованими, оскільки одне лише перерахування вказаних в законі підстав для позбавлення батьківських прав без надання відповідних доказів не є підтвердженням винної поведінки матері, свідомого нехтування нею своїх обов`язків, що може бути підставою для позбавлення батьківських прав, окрім того, вони спростовуються матеріалами справи та показами свідків. .
За вказаних вище мотивів суд критично ставиться, до наданої довідки від сімейного лікаря, що ОСОБА_1 відвідувала сімейного лікаря при медичному догляді у супроводі її батька ОСОБА_1 , а мати дитини ОСОБА_2 жодного разу на прийом до лікаря дитину не супроводжувала - як такої, що може підтвердити факт нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, так як фактично мати дитини дійсно перебуває за кордоном, що може унеможливлювати супровід дитини до лікаря, проте не доводить факту незацікавленості останньої у питаннях здоров`я дитини.
Довід незацікавленості відповідачки у навчанні спільної доньки також не знайшов свого підтвердження. Так згідно з листом Шабівського закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області від 03 квітня 2024 року № 107/01-58, долученим стороною позивача, встановлено, що матір, ОСОБА_2 , з родиною не проживає, але періодично виходить на зв`язок із класним керівником у телефонному режимі та цікавиться про успіхи і труднощі у навчанні доньки. 
Отже, перебуваючи за кордоном відповідач продовжує цікавитися шкільним життям доньки, перебуває у спільному батьківському чаті та підтримує зв`язок з класним керівником, що також підтвердили допитані в судовому засіданні свідки. 
Матеріали справи не містять відомостей про застосування до ОСОБА_2 заходів попередження та впливу про необхідність змінити її ставлення до дитини.
Беззаперечні докази винної поведінки та свідомого нехтування своїми обов`язками відповідачем, які б свідчили про злісне ухилення нею від виховання своєї дитини і як наслідок необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав, у матеріалах справи відсутні.
Надаючи правову оцінку висновку органу опіки та піклування про доцільність винесення питання про позбавлення відповідача батьківських прав на розгляд суд, суд зазначає, що висновок органу опіки та піклування жодним чином не мотивований, його зміст доцільність винесення питання про позбавлення відповідача батьківських прав на розгляд суд, суд вважає поверхневим, у ньому не наведено підстав та аргументів, які б вказували на доцільність застосування такого крайнього заходу, не наведено даних, які об`єктивно характеризують відповідача як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків, не з`ясовані та не встановлені фактичні обставини ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дитини та можливі причини такого ухилення.
Відповідно до ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Суд не бере до уваги висновок про органу опіки та піклування, оскільки вказаний висновок має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду (ч. 5 ст. 19 СК України) та вважає, що обставини, на яких ґрунтується висновок органу опіки і піклування Шабівської сільської ради є недостатньо обґрунтованим та наданий тільки на доказах сторони позивача, без об`єктивного, повного та ґрунтовного дослідження всіх обставин. 
Вказаний висновок суду узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі N 466/9380/17 (провадження N 61-2175св20), згідно якої суд правильно не погодився з висновком органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки він є недостатньо обґрунтованим і має рекомендаційний характер.
Судом також взяті до уваги пояснення свідків, які були допитані в судовому засіданні, які не підтвердили факт свідомого ухилення відповідача від виконання нею батьківських обов`язків по відношенню до неповнолітньої дочки ОСОБА_1 .

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами умисного ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків відносно її неповнолітньої дитини.
Розподіл судових витрат
Оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, суд відносить судові витрати за рахунок позивача.
На підставі викладеного, та керуючись ст. 180, 181, 182, 183, 184, 191 Сімейного кодексу України, керуючись ст. 131, 141, 263-265, 354, 430 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Виконавчий комітет Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Одеського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Повний текст судового рішення складено 20.03.2026.

Суддя         Юлія ШЕВЧУК