ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 червня 2026 року
м. Київ

справа № 753/7191/25
провадження № 61-4830св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача - Мартєва С. Ю., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Ситнік О. М., Фаловської І. М.

учасники справи:
заявник - ОСОБА_1 ,
заінтересовані особи: ІНФОРМАЦІЯ_1 , Міністерство оборони України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 15 липня 2025 року у складі судді Сирбул О. І. та постанову Київського апеляційного суду від 11 березня 2026 року у складі колегії суддів Стрижеуса А. М., Поливач Л. Д., Шкоріної О. І.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст заяви 
У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернулася із заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю із загиблим військовослужбовцем, за участю заінтересованих осіб: ІНФОРМАЦІЯ_2 , Міністерства оборони України.
Заяву мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 загинув її рідний брат ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
ОСОБА_2 проходив військову службу в Збройних Силах України відповідно до вимог мобілізаційної директиви командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_5 » м42т від 08 травня 2022 року у військовій частині НОМЕР_1 навідником ЗМР, ВОС 101281 від 08 травня 2022 року та мав військове звання «солдат». 
ІНФОРМАЦІЯ_3 під час виконання бойового завдання, а саме здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації в Донецькій області, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 загинули.
Зазначила, що обставини загибелі брата, солдата ОСОБА_2 , та солдата ОСОБА_3 - військовослужбовців військової служби військової частини НОМЕР_1 були встановлені також в акті проведення службового розслідування за фактом загибелі військовослужбовців військової служби військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_3 та солдата ОСОБА_2 .
Рідний брат заявниці ОСОБА_2 одружений не був, дітей не мав.
ОСОБА_1 після загибелі її рідного брата ОСОБА_2 самостійно його поховала на Бортничанському кладовищі. 
27 червня 2022 року ОСОБА_1 звернулася до начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 - полковника ОСОБА_4 для отримання одноразової грошової допомоги у розмірі та в порядку, передбаченими постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168.
28 червня 2022 року отримала відповідь ІНФОРМАЦІЯ_2 про те, що згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 належні виплати здійснюються тільки батькам, дружині та неповнолітнім дітям, а тому підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 немає.
Рідний брат заявниці ОСОБА_2 проживав разом із нею однією сім`єю в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .
Вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, були пов`язані спільним побутом з моменту її народження з ІНФОРМАЦІЯ_11 року та до його смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 , тобто більше 30 років. 
13 червня 2022 року на підставі заяви ОСОБА_1 про прийняття спадщини приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чепусова Н. В. завела спадкову справу № 7/2022 після смерті ОСОБА_2 ,    ІНФОРМАЦІЯ_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .
26 жовтня 2023 року ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 3/10 частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_2 , після смерті ОСОБА_2 .
26 жовтня 2023 року ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/5 частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_2 , після смерті ОСОБА_2 . 
Зазначила, що заява про встановлення факту проживання однією сім`єю подається з метою захисту законних прав на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої законодавством України для родичів загиблих військовослужбовців.
На звернення до ІНФОРМАЦІЯ_6 заявниця отримала відмову у виплаті допомоги через відсутність офіційного підтвердження факту проживання однією сім`єю з братом. Встановлення судом факту спільного проживання однією сім`єю з братом має юридичне значення для отримання законної грошової допомоги.
Уточнивши вимоги, просила суд встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3 з ІНФОРМАЦІЯ_11 року до дня смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням від 15 липня 2025 року Дарницький районний суд міста Києва заяву задовольнив.
Встановив факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3 з ІНФОРМАЦІЯ_11 року до дня смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Рішення суд першої інстанції мотивував тим, що факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з ІНФОРМАЦІЯ_11 року до дня смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , повною мірою підтверджується матеріалами справи та показами свідка.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою від 11 березня 2026 року Київський апеляційний суд апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишив без задоволення. Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 15 липня 2025 року - залишив без змін.
Постанову апеляційний суд мотивував тим, що законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.
Матеріали справи містять докази, що підтверджують факт проживання заявниці однією сім`єю з ОСОБА_2 .
Зазначив, що із справи не вбачається існування спору про право між заявником і заінтересованою особою, оскільки у разі встановлення факту, що має юридичне значення, права заінтересованої особи жодним чином порушені не будуть.
Апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість доводів апеляційної скарги щодо недосягнення заявницею мети у разі задоволення заяви з огляду на те, що у такому випадку вона не набуде права на призначення та отримання нарахованого, але не виплаченого грошового забезпечення. Оскільки у межах поданої заяви відсутній предмет спору у вигляді стягнення грошових коштів із заінтересованої особи, наведені доводи не стосуються предмета та підстав заяви, поданої до суду, та суд не вирішує таке питання.
Суд апеляційної інстанції керувався тим, що, розглядаючи заяву, місцевий суд правильно визначив характер спірних правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню, дослідив наявні у справі докази і дав їм належну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення заяви.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі, поданій 10 квітня 2026 року до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд», Міністерство оборони України просило рішення Дарницького районного суду міста Києва від 15 липня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 березня 2026 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Верховний Суд ухвалою від 28 квітня 2026 року відкрив касаційне провадження, витребував справу з місцевого суду, надіслав учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснив їм право подати відзив на касаційну скаргу. 
Підставою для відкриття касаційного провадження є пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), а саме: суди попередніх інстанцій застосували частини першу та другу статті 315 ЦПК України без урахування висновків, висловлених Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18, Верховним Судом у постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 305/279/16 та Верховним Судом у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року у справі № 161/9609/22.
У травні 2026 року справа надійшла до Верховного Суду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційну скаргу Міністерство оборони України мотивувало тим, що заявниця пов`язує встановлення факту проживання однією сім`єю із наміром отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю військовослужбовця. Водночас пункт 2 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 та стаття 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлюють вичерпний перелік осіб, які мають право на таку допомогу. До цього переліку належать діти, вдова (вдівець), батьки, внуки (за визначених умов), особа, яка проживала однією сім`єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу, а також утриманці. Зміст зазначеної норми свідчить, що категорія «особа, яка проживала однією сім`єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу» охоплює виключно фактичні шлюбні відносини, які за своєю правовою природою є аналогічними до подружніх, передбачають спільний побут, взаємні права та обов`язки, притаманні саме союзу жінки та чоловіка.
Зазначило, що для визнання осіб такими, що проживають однією сім`єю без шлюбу, необхідною є наявність саме сімейних відносин, притаманних подружжю, а не будь-яких інших родинних чи побутових зв`язків. Отже, правова конструкція «проживання однією сім`єю» у наведеному контексті не може застосовуватись до відносин між братом і сестрою, оскільки такі відносини не є і не можуть бути прирівняні до фактичних шлюбних відносин. Таким чином, брат або сестра загиблого військовослужбовця не можуть бути віднесені до цієї категорії осіб і можуть претендувати на виплати виключно як утриманці.
Керувався тим, що для визнання брата чи сестри утриманцем загиблого військовослужбовця необхідна одночасна наявність двох умов: їх непрацездатність у розумінні закону та перебування на утриманні загиблого як основному джерелі засобів до існування. Таким чином, встановлення факту проживання однією сім`єю між братом і сестрою не створює жодних юридичних наслідків у розумінні статті 315 ЦПК України, а тому така вимога не підлягає задоволенню.
Послалося на те, що суди попередніх інстанцій не з`ясували можливість досягнення тієї мети, яку перед собою ставить заявник, у разі подання заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, що призвело до прийняття по суті помилкових та незаконних рішень, оскільки заявниця у разі встановлення факту проживання однією сім`єю не зможе реалізувати право на отримання одноразової грошової допомоги, визначеної постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 та статтею 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», які встановлюють вичерпний перелік осіб, які мають право на таку допомогу.
Відзив на касаційну скаргу
22 травня 2026 року через підсистему «Електронний суд» надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому адвокатка Васильченко Лілія Ігорівна в інтересах ОСОБА_1 просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення без змін. 
Відзив мотивувала тим, що звернення заявниці до суду обумовлено необхідністю підтвердження юридичного факту проживання однією сім`єю із загиблим військовослужбовцем з метою подальшої реалізації її прав, що повністю відповідає вимогам частини першої статті 315 ЦПК України, відповідно до якої суд встановлює факти, від яких залежить виникнення або реалізація суб`єктивних прав.
Скаржник помилково ототожнив поняття «проживання однією сім`єю» виключно з фактичними шлюбними відносинами між чоловіком та жінкою, однак такий підхід не відповідає правовим висновкам Верховного Суду.
Суди попередніх інстанцій діяли відповідно до практики Верховного Суду, оскільки дослідили саме фактичний характер відносин між заявницею та загиблим військовослужбовцем, встановили наявність спільного побуту, взаємної підтримки, спільного ведення господарства та спільного бюджету, а також врахували мету встановлення відповідного факту. Доводи скаржника про неможливість визнання відносин між братом і сестрою такими, що становлять проживання однією сім`єю, є безпідставними та ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм права, оскільки вони не узгоджуються ні з положеннями сімейного законодавства України, ні з усталеною практикою Верховного Суду, відповідно до якої вирішальне значення має фактичний характер взаємовідносин, а не формальний статус осіб.
Посилання Міністерства оборони України на постанови Великої Палати Верховного Суду у справах про цивільні шлюби є нерелевантними та не спростовують наявності факту про інший вид сімейних відносин - брат і сестра. Доводи скаржника є оціночними та не ґрунтуються на нормах закону.
Зазначила, що Міністерство оборони України недоплатило судовий збір у розмірі: 1 211,00 грн - 968,96 грн = 242 грн 04 коп., що свідчить про недотримання скаржником вимог Закону України «Про судовий збір».
Також просила суд стягнути витрати на правову допомогу у розмірі 4 000,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства оборони України.
Зазначила, що задля належного захисту своїх прав та законних інтересів у цій справі заявниця залучила виконавця правничої допомоги, з яким уклала договір про надання правничої допомоги від 20 травня 2026 року № 2005/ФОП. На виконання умов договору виконавець надав правничу допомогу, зокрема: правові консультації, аналіз матеріалів справи, підготував процесуальні документи, формував правову позицію, готував та подавав процесуальні документи, що підтверджується актом приймання-передачі наданих послуг від 20 травня 2026 року № 2005 та рахунком-фактурою від 20 травня 2026 року № 350.
Розмір понесених витрат на правничу допомогу становить 4 000,00 грн, що є співмірним зі складністю справи, обсягом виконаних робіт, витраченим часом та значенням справи для заявника.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що ОСОБА_2 проходив військову службу в Збройних Силах України відповідно до вимог мобілізаційної директиви командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_5 » м42т від 08 травня 2022 року у військовій частині НОМЕР_1 - навідником 3МР, ВОС 101281 від 08 травня 2022 року та мав військове звання «солдат».
ІНФОРМАЦІЯ_3 під час виконання бойового завдання, а саме здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації в Донецькій області ОСОБА_2 загинув.
Командир військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) наказом від 27 травня 2022 року № 96 у н. п. Гірське призначив службове розслідування за фактом загибелі солдата ОСОБА_3 та солдата ОСОБА_2 . У цьому наказі зазначив: «Провести службове розслідування щодо загибелі військовослужбовців військової служби в/ч НОМЕР_1 навідника 2 механізованого взводу 3 механізованої роти військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_2 та навідника 1 механізованого взводу 3 механізованої роти солдата ОСОБА_3 ».
За лікарським свідоцтвом про смерть солдата ОСОБА_2 від 02 червня 2022 року № 2389 судово-медичний експерт Комунального підприємства «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи» Дніпропетровської обласної ради лікар ОСОБА_5 засвідчив, що смерть настала внаслідок інших уточнених травм декількох ділянок тіла, проникаючі вогнепальні поранення тазової ділянки та грудної клітини, напад з використанням вогнепальної зброї з метою вбивства чи нанесення ушкодження у м. Бахмут Донецької області.
Обставини загибелі солдата ОСОБА_2 - військовослужбовця військової служби військової частини НОМЕР_1 встановлені також в акті проведення службового розслідування за фактом загибелі військовослужбовців військової служби військової частини НОМЕР_1 , солдата ОСОБА_2 та визнані такими, що пов`язані з виконанням обов`язків військової служби під час війни проти російської федерації.
Відповідно до акта обстеження місця поховання від 18 липня 2022 року № 119 виконано обстеження місця поховання ОСОБА_2 . Місце поховання впорядковане, наявність інформації про поховання померлого ОСОБА_2 є. Поховання проводив(ла) ОСОБА_1 .
ОСОБА_1  (дівоче прізвище ОСОБА_1 ) та ОСОБА_2 були рідними братом та сестрою, що підтверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_2 та свідоцтвом про народження ОСОБА_7 .
Згідно з копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , від 13 квітня 1988 року ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_7 у м. Києві, про що в Книзі реєстрації актів про народження 1988 року квітня місяця 13 числа вчинено запис за № 1310, батько - ОСОБА_8 , мати - ОСОБА_9 .
ОСОБА_10 народилася ІНФОРМАЦІЯ_8 у м. Києві, про що в Книзі реєстрації актів про народження 1989 року грудня місяця 16 числа вчинено запис за № 1819, батько - ОСОБА_8 , мати - ОСОБА_9 (копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , від 16 грудня 1989 року).
ОСОБА_11 та ОСОБА_10 зареєстрували шлюб 18 листопада 2015 року, про що складено відповідний актовий запис № 3113, прізвище після реєстрації шлюбу: чоловіка ОСОБА_10 , дружини ОСОБА_10 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 , від 18 листопада 2015 року.
Довідкою Дарницького районного відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 11 березня 2021 року № 667595-2021 підтверджено місце проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , за адресою: АДРЕСА_1 .
Станом на 01 липня 2022 року згідно з Витягом з реєстрації територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 були зареєстровані: ОСОБА_2 (з 24 травня 1988 року), ОСОБА_1 (з 26 грудня 1989 року) та її син ОСОБА_13 (з 13 лютого 2017 року).
Згідно із свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_5 , від 27 червня 2011 року ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_9 у віці 52 роки, про що в Книзі реєстрації смертей 2011 року червня місяця 27 числа зроблено відповідний актовий запис за № 11426.
ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_10 у віці 60 років, про що 02 числа липня місяця 2021 року складено відповідний актовий запис № 1279 (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_6 , від 02 липня 2021 року).
З виписки за рахунком Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» за картками № НОМЕР_7 , № НОМЕР_8 ОСОБА_1 за період з 06 грудня 2017 року до 15 липня 2021 року наявний переказ коштів на карту ОСОБА_2 і переказ коштів з карти ОСОБА_1 на карту ОСОБА_2 
13 червня 2022 року на підставі заяви ОСОБА_1 про прийняття спадщини приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чепусова Н. В. завела спадкову справу № 7/2022 після смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , в Спадковому реєстрі за № 69187363.
27 червня 2022 року ОСОБА_1 звернулася до начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 - полковника ОСОБА_4 для отримання одноразової грошової допомоги у розмірі та в порядку, передбачених постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 16.
Листом від 28 червня 2022 року № 1633 ІНФОРМАЦІЯ_1 повідомив, що згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 належні виплати здійснюються тільки батькам, дружині та неповнолітнім дітям. Для задоволення заяви ОСОБА_1 правових підстав немає.
26 жовтня 2023 року ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 3/10 частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_2 та свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/5 частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_2 , після смерті ОСОБА_2 .
26 жовтня 2023 року ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку у праві власності на земельну ділянку, площею 0,1490 га, кадастровий номер 3220286501:19:026:0001, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, місце розташування: АДРЕСА_4 .
31 жовтня 2023 року ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на автомобіль марки Mitsubishi Outlander, 2006 року випуску, колір сірий, кузов № НОМЕР_9 , двигун № НОМЕР_10 , номер та серія знака НОМЕР_11 , який належав спадкодавцю на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ НОМЕР_12 , виданого 14 травня 2021 року ТСЦ 4648 РСЦ ГСЦ МВС у Львівській області.
У спадковій справі є заява ОСОБА_14 про прийняття спадщини.
Відомо, що у вересні 2022 року ОСОБА_14 звернулася до Дарницького районного суду міста Києва з позовною заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю як дружини та чоловіка без реєстрації шлюбу в фактичних шлюбних відносинах, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права на частку у спільному сумісному майні, виключення майна зі спадщини.
Спадкова справа містить рішення Дарницького районного суду міста Києва від 23 червня 2023 року у справі № 753/11423/22 про відмову у задоволенні позову ОСОБА_14 про встановлення факту проживання однією сім`єю як дружини та чоловіка без реєстрації шлюбу в фактичних шлюбних відносинах, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права на частку у спільному сумісному майні, виключення майна зі спадщини.
Згідно з Єдиним державним реєстром судових рішень постановою від 29 січня 2024 року у справі № 753/11423/22 Київський апеляційний суд апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_14 адвоката Фареник Ольги Петрівни залишив без задоволення, рішення Дарницького районного суду міста Києва від 23 червня 2023 року - без змін.
Постановою від 09 жовтня 2024 року у справі № 753/11423/22 Верховний Суд касаційну скаргу ОСОБА_14 , яка подана її представником адвокатом Фареник О. П., залишив без задоволення. Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 23 червня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 січня 2024 року залишив без змін. 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною першою статті 389 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Межі розгляду справи
Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Згідно з частинами першою, другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Підставою для відкриття касаційного провадження є пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права без урахування висновку щодо застосування норм права, а саме частин першої та другої статті 315 ЦПК України, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18, Верховним Судом у постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 305/279/16 та Верховним Судом у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі від 25 березня 2024 року у справі № 161/9609/22).
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
У справі, яка переглядається Верховним Судом, суди встановили факт проживання повнолітньої сестри та брата (військовослужбовця) однією сім`єю.
Щодо загальних положень про встановлення фактів, що мають юридичне значення
Порядок розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в порядку окремого провадження, визначають глави 1 і 6 розділу ІV ЦПК України.
Окреме провадження є видом непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових прав чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України).
За пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Частина сьома статті 19 ЦПК України передбачає, що окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими норма права пов`язує настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17).
Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом, отже, закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.
Найбільш важливі з точки зору суспільного буття особи юридичні факти, які підлягають визнанню в судовому порядку, визначені у частині першій статті 315 ЦПК України. 
Частина перша статті 315 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
Щодо інших юридичних фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, то їх може бути встановлено в судовому порядку, за умов, передбачених частиною другою статті 315 ЦПК України - якщо закон не визначив іншого порядку їх встановлення. 
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:
- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету його встановлення;
- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право;
- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення;
- чинне законодавство не передбачає іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
Саме такими критеріями керувалася Велика Палата Верховного Суду у постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 та від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22.
Під час розгляду цивільних справ суди встановлюють факти, що мають юридичне значення, передбачені частиною першою статті 315 ЦПК України або інші факти, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення, в порядку окремого провадження, якщо встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне (пункт 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 лютого 2026 року у справі № 308/17634/23, провадження № 14-40цс25).
Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 08 квітня 2026 року у справі № 274/5542/24, провадження № 61-15551св25.
Щодо вирішення заяви по суті
Як уже зазначалося у цій постанові, предметом розгляду в цій справі є встановлення факту проживання повнолітньої заявниці ( ОСОБА_1 ) та її брата військовослужбовця ( ОСОБА_2 ) однією сім`єю. При цьому останній загинув під час виконання обов`язків військової служби.
Задовольняючи заяву ОСОБА_1 , місцевий суд, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, керувався тим, що заявниця довела факт спільного проживання однією сім`єю із загиблим братом і вона має право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, а саме на час загибелі ОСОБА_2 ).
Згідно з частиною першою статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно із цим Законом мають право на її отримання.
Відповідно до частини другої статті 16 цього Закону одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі, зокрема: загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання обов`язків військової служби (1); смерті військовослужбовця, що настала в період проходження ним військової служби (2); загибелі (смерті) військовозобов`язаного або резервіста, якого призвали на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, що настала під час виконання обов`язків військової служби або служби у військовому резерві (3) та інших випадках.
Право на вказану одноразову грошову допомогу регламентовано також пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового та начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».
За змістом статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (у редакції, чинній на час загибелі ОСОБА_2 ) у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста. Члени сім`ї та батьки загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста визначаються відповідно до Сімейного кодексу України, а утриманці - відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
За частиною другою статті 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
З огляду на частину четверту цієї статті сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) зазначено, що: «Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї військовослужбовця є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з військовослужбовцем у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.».
Про необхідність встановлення вказаних обставин як обов`язкової умови для визнання осіб членами сім`ї зазначив Верховний Суд також у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 343/1821/16-ц.
Постанова Верховного Суду від 07 лютого 2024 року у справі № 383/821/22 (провадження № 61-5935св23) підкреслює, що предметом доказування під час розгляду справ про встановлення факту проживання однією сім`єю є, передусім, сукупність обставин, що за законом складають основні ознаки сім`ї: спільне проживання, пов`язаність спільним побутом, наявність взаємних прав та обов`язків, що визначено частиною другою статті 3 СК України, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом, і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 27 березня 2024 року у справі № 344/6751/22, провадження № 61-671св23.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Згідно із частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).
У справі, яка переглядається Верховним Судом, місцевий суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, встановив фактичні обставини у справі, надав правову оцінку наявним у матеріалах справи доказах і обґрунтовано встановив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (єдинокровні сестра і брат) дійсно проживали разом, вели спільний побут до часу мобілізації останнього. Вони дійсно були членами сім`ї, проживали разом за однією адресою, вели спільне господарство, унаслідок чого у них виникли спільні права та обов`язки, як у членів однієї родини.
Цей факт підтверджується, зокрема, довідкою Дарницького районного відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 11 березня 2021 року № 667595-2021 про місце проживання ОСОБА_2 та Витягом з реєстрації територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні, яким суди попередніх інстанцій надали належну правову оцінку (стаття 89 ЦПК України). 
Матеріали справи містять ксерокопії фотографій за період 2014-2022 років, на яких зображені заявниця ОСОБА_1 , її син ОСОБА_13 та померлий ОСОБА_2 , а також ксерокопії смс-листування між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які свідчать про близькі та теплі стосунки між ними.
Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій.
При цьому суди попередніх інстанцій встановили, що ОСОБА_2 у шлюбі не перебував, дітей не мав, його спадкоємцем за законом є рідна сестра - ОСОБА_1 .
Встановлення факту спільного проживання необхідно заявниці для отримання одноразової грошової допомоги після смерті брата. 
У листі від 28 червня 2022 року ІНФОРМАЦІЯ_1 повідомив, що згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 належні виплати здійснюються тільки батькам, дружині та неповнолітнім дітям, а тому підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 немає.
Таким чином, місцевий суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, обґрунтовано встановив факт спільного проживання заявниці однією сім`єю із загиблим братом. 
Суди попередніх інстанцій правильно застосували норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, зокрема норми Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, тобто на час загибелі ОСОБА_2 .
Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 20 травня 2026 року у справі № 175/2118/24 (провадження № 61-704св26), від 28 січня 2026 року у справі № 724/4104/24 (провадження № 61-7992св25).
Підставою відкриття касаційного провадження Міністерство оборони України зазначило пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду).
Для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо подібності правовідносин важливо встановити критерії її визначення.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) звернула увагу на те, що у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.
Таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини). 
Конкретизація полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
Так, у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 Велика Палата Верховного Суду у справі за заявою ОСОБА_3 про встановлення факту, що має юридичне значення, зазначила, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.
Постановою від 11 грудня 2019 року у справі № 305/279/16 Верховний Суд у справі за позовом про встановлення юридичного факту відсутності проживання ОСОБА_2 за місцем його реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 з моменту реєстрації місця проживання, про яку зазначило Міністерство оборони України в касаційній скарзі, виснував, що справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду за умов, якщо факти, які підлягають встановленню, мають юридичний характер, тобто відповідно до закону викликають юридичні наслідки - виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій.
Також Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 25 березня 2024 року у справі № 161/9609/22 про встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) і на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) зазначив, що лише неподання до суду доказів зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство) особою, яка звертається із заявою про встановлення юридичного факту її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, не є підставою для відмови у задоволенні заяви про встановлення факту, оскільки таке зобов`язання подається особою при зверненні до уповноваженого органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням (стаття 8 Закону). Суд на підставі поданих доказів лише з`ясовує можливість досягнення тієї мети, яку перед собою ставить заявник, у разі подання заяви про встановлення факту, що має юридичне значення. Питання про те, чи має юридичне значення той чи інший факт, із заявою про встановлення якого особа звернулася до суду, вирішується залежно від мети його встановлення.
Таким чином, доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не врахував висновок щодо застосування частин першої та другої статті 315 ЦПК України у подібних правовідносинах, не підтвердилися, оскільки судова практика, про яку зазначило Міністерство оборони України як підставу для відкриття касаційного провадження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, стосується встановлення мети, яку перед собою ставить заявник, у разі подання заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, а також того, чи має юридичне значення той чи інший факт, із заявою про встановлення якого особа звернулася до суду.
У справі, що є предметом касаційного перегляду, позивачка, звертаючись до суду із заявою, просила встановити факт її спільного проживання однією сім`єю, ведення спільного господарства та наявність взаємних прав і обов`язків зі своїм загиблим братом станом на день його смерті, а також визнати її членом сім`ї брата станом на день його смерті, встановлення якого є необхідним для отримання заявницею одноразової грошової допомоги у зв`язку зі смертю військовослужбовця.
Суди попередніх інстанцій установили, що ОСОБА_1 та загиблий ОСОБА_2 є рідними братом та сестрою, були зареєстровані за однією адресою та вели спільне господарство, що підтверджується як доказами, наявними у матеріалах справи, так і показаннями свідків, які у своїй сукупності дають підстави для висновку щодо їх проживання однією сім`єю у двокімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .
При цьому Верховний Суд звертає увагу на те, що заявниця не просила, а суди не встановлювали факту проживання ОСОБА_1 із загиблим ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловіка та жінки, чи факту перебування ОСОБА_1 на утриманні загиблого ОСОБА_2 , про що зазначило Міністерство оборони України в касаційній скарзі. Під час розгляду цієї справи суди встановили саме факт спільного проживання однією сім`єю рідних сестри та брата, тобто факт того, що ОСОБА_1 є членом сім`ї брата ОСОБА_2 .
Висновки судів попередніх інстанцій у справі, що переглядається, не суперечать наведеному та підтверджують наявність підстав для задоволення заяви про встановлення юридичного факту для визначеної заявницею мети.
Колегія суддів також звертає увагу на те, що статтею 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Отже, доводи касаційної скарги щодо відсутності у заявниці права на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю військовослужбовця не підтвердилися, оскільки з огляду на статтю 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (у редакції, чинній на час загибелі ОСОБА_2 ) у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста. Члени сім`ї та батьки загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста визначаються відповідно до Сімейного кодексу України, а утриманці - відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
При цьому у межах поданої заяви відсутній предмет спору у вигляді стягнення грошових коштів із заінтересованої особи, а тому ці доводи не стосуються предмета та підстав заяви, поданої до суду, та суди попередніх інстанцій не вирішували таке питання.
Висновки судів попередніх інстанцій у межах доводів касаційної скарги ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, суди під час розгляду справи не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Також ці висновки по суті вирішення заяви узгоджуються з висновками щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України), застосовані правові позиції є релевантними, а судова практика Верховного Суду з указаного питання є сталою та сформованою, що спростовує доводи касаційної скарги у цій частині. Верховний Суд наголошує, що у кожній справі суд керується конкретними обставинами та доказовою базою з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Колегія суддів вважає, що на підставі положень частини третьої статті 89 ЦПК України суди всебічно, повно та об`єктивно надали оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.
Доводи адвокатки Васильченко Л. І. в інтересах ОСОБА_1 у відзиві щодо недоплати судового збору під час звернення з касаційною скаргою є безпідставними, оскільки адвокатка заявниці не врахувала того, що під час подання до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору (частина третя статті 4 Закону України «Про судовий збір»).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Щодо судових витрат
Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Згідно із частиною сьомою статті 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення у справах окремого провадження судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.
За таких обставин, з урахуванням наведених приписів цивільного процесуального законодавства, правових підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції, а також покладення на заінтересовану особу за рахунок її бюджетних асигнувань обов`язку з відшкодування витрат на правову допомогу, понесених заявницею у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 406, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 15 липня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач 	С. Ю. Мартєв	
Судді:	В. М. Ігнатенко 	
	С. О. Карпенко 	
	О. М. Ситнік 	
	І. М. Фаловська