Справа № 723/1658/25 
Провадження № 2/723/76/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
(заочне)
21 травня 2026 року м.Сторожинець

Сторожинецький районний суд
Чернівецької області в складі: 

головуючого судді Пташник А.М.
за участю секретаря судового засідання Яворської М.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сторожинець цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя, про визнання права власності на частку у майні подружжя,-

в с т а н о в и в:
ОСОБА_1 звернулася до суду з уточненим позовом до ОСОБА_2 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя, про визнання права власності на частку у майні подружжя. Просила суд визнати будівельні матеріали, конструктивні елементи, обладнання, тощо, що використанні у будівництві житлового будинку літ. «А-І», сараїв літ. «Б», «В», «Г», вбиральні літ. «Д», гаража літ. «Е», навісу літ. «Ж», воріт з хвірткою № 1, огорожі № 2, № 3, № 8, колодязя № 4, вигрібних ям № 5, № 6, воріт № 7 вимощення І, за адресою АДРЕСА_1 , завершених будівництвом будівельною готовністю 100%, об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 будівельних матеріалів, конструктивних елементів, обладнання, тощо, що використанні у будівництві житлового будинку літ. «А-І», сараїв літ. «Б», «В», «Г», вбиральні літ. «Д», гаража літ. «Е», навісу літ. «Ж», воріт з хвірткою № 1, огорожі № 2, № 3, № 8, колодязя № 4, вигрібних ям № 5, № 6, воріт № 7 вимощення І, за адресою АДРЕСА_1 , завершених будівництвом будівельною готовністю 100%.
Заявлені позовні вимоги мотивує тим, що 08 вересня 2002 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб, який зареєстрований виконавчим комітетом Верхньопетрівецької сільської ради Сторожинецького району Чернівецької області 08 вересня 2002 року за актовим записом № 13. Після укладення шлюбу позивач отримала прізвище « ОСОБА_3 », а потім неодноразово змінювала ім`я. Наразі ім`я позивача ОСОБА_1 . Від шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народилося двоє дітей : ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
19 листопада 2003 року подружжя Урсулян вирішили купити у ОСОБА_6 незавершений будівництвом житловий будинок будівельною готовністю 54 %, та сарай літ. «Б» по АДРЕСА_2 . Після проведення розрахунків ОСОБА_6 надав ОСОБА_7 доручення з повноваженнями на розпорядження цим житловим будинком. 
26 листопада 2003 року ОСОБА_7 та ОСОБА_2 , уклали між собою договір дарування, за яким ОСОБА_7 від імені ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_2 незавершений будівництвом житловий будинок будівельною готовністю 54 %, та сарай літ. «Б» по АДРЕСА_2 . Мотивом та причиною укладення договору дарування від 26 листопада 2003 року замість договору купівлі-продажу було зменшення витрат сімейного бюджету на оформлення, оскільки витрати для оформлення договору дарування були значно меншими ніж витрати для оформлення договору купівлі-продажу. Наразі, коли існує спір між сторонами, ОСОБА_2 не визнає зазначених обставин укладення договору дарування, а позивач інших доказів крім власних пояснень про укладення договору дарування не може зібрати. 3 моменту придбання незавершеного будівництвом житлового будинку по АДРЕСА_2 , у будинку зареєструвався відповідач. 23 травня 2006 року у житловому будинку по АДРЕСА_2 було зареєстровано ОСОБА_8 та доньку ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 .
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за рахунок спільної праці та спільних коштів завершили будівництво будинку та збудували інші господарські будівлі, споруди внаслідок чого вартість житлового будинку істотно збільшилася. Житловий будинок набув іншого складу, було збудовано житловий будинок літ. «АІ», сараї літ. «Б», «В», «Г», вбиральню літ. «Д», гараж літ. «Е», навіс літ. «Ж», ворота з хвірткою № 1, огорожу № 2, № 3, № 8, колодязь № 4, вигрібні ями № 5, № 6, ворота №7 вимощення І, за адресою АДРЕСА_1 .
Просить суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, проте надійшла заява від її представника ОСОБА_9 , який позов підтримав в повному обсязі, послався на обставини викладені в позовній заяві в новій редакції, просив справу розглянути у їх відсутності та проти заочного рішення не заперечували.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився по невідомим для суду причинам, хоча двічі належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, про причини не явки суд не повідомив, відзиву не подав.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Згідно ст. 280 ч.1 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Виходячи з даних вимог закону, зокрема, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин, не подав відзив, представник позивачки не заперечував щодо винесення заочного рішення, суд дослідивши письмові матеріали справи вважає, що позов підлягає до задоволення, і по справі можливо постановити заочне рішення.
Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Суд, дослідивши надані позивачем документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що уточнені позовні вимоги підлягають задоволенню.
Судом встановлено, що 08 вересня 2002 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб, який зареєстрований виконавчим комітетом Верхньопетрівецької сільської ради Сторожинецького району Чернівецької області 08 вересня 2002 року за актовим записом № 13. Після укладення шлюбу позивачка отримала прізвище « ОСОБА_3 », а потім неодноразово змінювала ім`я. Наразі ім`я позивача ОСОБА_1 . Від шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народилося двоє дітей, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
19 листопада 2003 року вони вирішили купити у ОСОБА_6 незавершений будівництвом житловий будинок будівельною готовністю 54 %, та сарай літ. «Б» по АДРЕСА_2 . Після проведення розрахунків ОСОБА_6 надав ОСОБА_7 доручення з повноваженнями на розпорядження цим житловим будинком. 
26 листопада 2003 року ОСОБА_7 та ОСОБА_2 , уклали між собою договір дарування, за яким ОСОБА_7 від імені ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_2 незавершений будівництвом житловий будинок будівельною готовністю 54 %, та сарай літ. «Б» по АДРЕСА_2 . Мотивом та причиною укладення договору дарування від 26 листопада 2003 року замість договору купівлі-продажу було зменшення витрат сімейного бюджету на оформлення, оскільки витрати для оформлення договору дарування були значно меншими ніж витрати для оформлення договору купівлі-продажу. Наразі, коли існує спір між сторонами, ОСОБА_2 не визнає зазначених обставин укладення договору дарування, а позивач інших доказів крім власних пояснень про укладення договору дарування не може зібріти. 3 моменту придбання незавершеного будівництвом житлового будинку по АДРЕСА_2 , у будинку зареєструвався відповідач. 23 травня 2006 року у житловому будинку по АДРЕСА_2 було зареєстровано ОСОБА_8 , та доньку, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за рахунок спільної праці та спільних коштів завершили будівництво будинку та збудували інші господарські будівлі, споруди внаслідок чого вартість житлового будинку істотно збільшилася. Житловий будинок набув іншого складу, було збудовано житловий будинок літ. «АІ», сараї літ. «Б», «В», «Г», вбиральню літ. «Д», гараж літ. «Е», навіс літ. «Ж», ворота з хвірткою № 1, огорожу № 2, № 3, № 8, колодязь № 4, вигрібні ями № 5, № 6, ворота №7 вимощення І, за адресою АДРЕСА_1 .
05 жовтня 2020 року Сторожинецький районний суд Чернівецької області ухвалив рішенням, яким розірвав шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 , що був зареєстрований виконавчим комітетом Верхньопетрівецької сільської ради Сторожинецького району Чернівецької області 08 вересня 2002 року за актовим записом № 13. 
Після розірвання шлюбу житловий будинок літ. «А-І», сараї літ. «Б», «В», «Г», вбиральню літ. «Д», гараж літ. «Е», навіс літ. «Ж», ворота з хвірткою № 1, огорожу № 2, № 3, № 8, колодязь № 4, вигрібні ями № 5, № 6, ворота № 7 вимощення І, за адресою АДРЕСА_1 , знаходилися у спільному володінні позивача та відповідача. 
Наразі ОСОБА_1 має намір оформити право на свою частку у спільному майні подружжя, але відповідач проти оформлення права спільної сумісної власності на житловий будинок літ. «А-І», сараї літ. «Б», «В», «Г», вбиральню літ. «Д», гараж літ. «Е», навіс літ. «Ж», ворота з хвірткою № 1, огорожу № 2, № 3, № 8, колодязь № 4, вигрібні ями № 5, № 6, ворота № 7 вимощення І, за адресою АДРЕСА_1 , не визнає право ОСОБА_1 на частку у будівельних матеріалах, конструктивних елементах, тощо, що використанні у будівництві житлового будинку літ. «А-І», сараїв літ. «Б», «В», «Г», вбиральні літ. «Д», гаража літ. «Е», навісу літ. «Ж», воріт з хвірткою № 1, огорожі № 2, № 3, № 8, колодязя № 4, вигрібних ям № 5, № 6, воріт № 7 вимощення І, за адресою АДРЕСА_1 . Відповідач не бажає оформити відповідні документи щоб здати в експлуатацію житловий будинок літ. «А-І», сараї літ. «Б», «В», «Г», вбиральню літ. «Д», гараж літ. «Е», навіс літ. «Ж», ворота з хвірткою № 1, огорожу № 2, №3, № 8, колодязь № 4, вигрібні ями № 5, № 6, ворота № 7 вимощення І, за адресою АДРЕСА_1 , та зареєструвати право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на даний житловий будинок. ОСОБА_1 не може самостійно оформити правовстановлюючі документи на житловий будинок, здати в експлуатацію житловий будинок літ. «А-І», сараї літ. «Б», «В», «Г», вбиральню літ. «Д», гараж літ. «Е», навіс літ. «Ж», ворота з хвірткою № 1, огорожу № 2, № 3, № 8, колодязь № 4, вигрібні ями № 5, № 6, ворота № 7 вимощення І, за адресою АДРЕСА_1 , зареєструвати право власності, оскільки даний житловий будинок належить двом власникам, позивачу та відповідачу у зв`язку з чим необхідна спільна згода обох власників.
Відповідно до роз`яснень, які містяться в п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», якщо до вирішення спору між співвласниками житлового будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовані будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивач, слід виходити з розміру його частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої.
Згідно статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України, передбачено, що фізична або юридична особа може набути право власності на підставах, що не заборонені законом.
Нормами частин 1, 3 статті 355 ЦК України визначено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.
Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що вирішуючи спори між подружжям про майно, спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Згідно з ч. 1 ст. 36 СК України, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Відповідно до ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
Частиною 1 ст. 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володі лня, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№2, 4, 7 та 11 до Конвенції» зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
З частини 1 ст. 317 ЦК України вбачається, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно ч.1 та ч. 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Частиною 1 ст. 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Згідно з ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Частиною 3 ст.331 ЦК України передбачено, що до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).
Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29.
Таким чином, враховуючи вищевикладене та оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку, що необхідно задовольнити змінені позовні вимоги позивача.
На підставі викладеного та керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст. 60, 61, 63, 70 СК України, ст.ст. 317, 319, 331ЦК України, ст.ст.12, 13,76, 81, 89, 141, 247, 263-265, 268, 280-282 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:
Уточнені позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя, про визнання права власності на частку у майні подружжя - задовольнити.
Визнати будівельні матеріали, конструктивні елементи, обладнання, тощо, що використанні у будівництві житлового будинку літ. «А-І», сараїв літ. «Б», «В», «Г», вбиральні літ. «Д», гаража літ. «Е», навісу літ. «Ж», воріт з хвірткою № 1, огорожі № 2, № 3, № 8, колодязя № 4, вигрібних ям №5, № 6, воріт № 7 вимощення І, за адресою АДРЕСА_1 , завершених будівництвом будівельною готовністю 100%, об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Визнати за ОСОБА_1 право власності на будівельних матеріалів, конструктивних елементів, обладнання, тощо, які використанні у будівництві житлового будинку літ. «А-І», сараїв літ. «Б», «В», «Г», вбиральні літ. «Д», гаража літ. «Е», навісу літ. «Ж», воріт з хвірткою № 1, огорожі № 2, № 3, № 8, колодязя № 4, вигрібних ям № 5, № 6, воріт № 7 вимощення І, за адресою АДРЕСА_1 , завершених будівництвом будівельною готовністю 100%.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Чернівецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Сторожинецького районного суду Антоніна ПТАШНИК