Справа № 204/7350/25
Провадження № 2/204/424/26 

ЧЕЧЕЛІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ДНІПРА
49006, м. Дніпро, проспект Лесі Українки 77-б тел. (056) 371 27 02, inbox@kg.dp.court.gov.ua 
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 квітня 2026 року Чечелівський районний суд міста Дніпра в складі: 
головуючої судді     Дубіжанської Т.О. 
за участю секретаря     Жеребцової В.Д.
розглянувши у порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК КЕШ ТУ ГОУ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-
В С Т А Н О В И В :

У липні 2025 року до суду надійшла позовна заява, у якій позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 9 240 грн., витрати на правничу допомогу у розмірі 10 500 грн. та судовий збір у розмірі 2 422 грн. 40 коп. 
В обґрунтування вимог позивач зазначив, що 11.01.2020 року між ТОВ «Займер» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 104844. За умовами договору відповідач отримала кредит у розмірі 2 000 строком на 25 днів зі сплатою процентів у розмірі 2,00% в день, або 730 % річних. 28.10.2021 року між ТОВ «Займер» та ТОВ «ФК «ФК КЕШ ТУ ГОУ» укладено договір факторингу № 01-28/10/2021, відповідно до умов якого ТОВ «Займер» відступило ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» за плату належні йому права вимоги до боржників вказаних в реєстрі боржників. Відповідач не виконала умови кредитного договору - не повернула кредит, а також не виконала всі інші грошові зобов`язання за кредитним договором, в зв`язку з чим заборгованість відповідачки за кредитом становить 9 240 грн., що складається із простроченої заборгованості за сумою кредиту 2 000 грн. та простроченої заборгованості за процентами 7 240 грн. Тому, позивач змушений звернутись до суду з даним позовом.
Ухвалою суду від 10 липня 2025 року у справі відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін. Сторонам було направлено копію ухвали від 10.07.2025 року, а також відповідачу було направлено копію позовної заяви із додатками.
12.12.2025 року від представника відповідачки надійшов відзив по справі, у якому він заперечував проти задоволення позову у повному обсязі, просив відмовити у задоволенні та стягнути на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 4 000 грн. У відзиві зазначив, що відповідачка заперечує, щодо укладення кредитного договору, посилаючись на ті обставини, що договір було підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора і надіслано відповідачу на його мобільний номер телефону, що суперечить визначеним законом нормам, а тому такий договір не може вважатися таким що укладений в електронній формі. Відповідачка зазначає, що позивачем не надано доказів які підтверджують отримання нею грошових коштів шляхом перерахування на банківський рахунок. Разом з тим, зазначає, що докази додані до позовної заяви є не підтвердженими та неналежними, оскільки зазначений картковий рахунок не підтверджує належність його відповідачці, а також сам факт отримання нею кредитних коштів. Тому, вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. 
16.12.2025 року від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій він заперечував проти пояснень представника позивача у відзиві та просив позов задовольнити.
Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, у зв`язку з наступним.
Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У судовому засіданні встановлено, що 11.01.2020 року між ТОВ «Займер» та ОСОБА_1 укладено договір про надання фінансового кредиту №104844, згідно з умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 2 000 грн. строком на 25 днів тобто до 04.02.2020 року., зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 2,00% в день. Підписанням цього Договору Клієнт підтверджує, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись Правил надання грошових коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту Товариства (п. 6.8. Договору). Договір підписаний з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором (KL3178).
Згідно п. 2.3. Договору, обчислення строку користування кредитом та нарахування процентів за цим Договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом. При цьому проценти за користування кредитом нараховуються у відсотках від суми кредиту з першого дня надання кредиту Клієнту (перерахування грошових коштів на банківський рахунок, вказаний Клієнтом) до дня повного погашення заборгованості за кредитом (зарахування грошових коштів на поточний рахунок Товариство) включно. Нарахування і сплата процентів проводиться на залишок заборгованості за кредитом.
Відповідно до п. 3.3.3. Договору, Клієнт має право продовжити строк надання кредиту, оплативши не пізніше останнього дня терміну повернення Кредиту, зазначеного в Графіку розрахунків, в повному обсязі нараховані проценти по кредиту.
Факт отримання коштів позичальницею підтверджується інформаційною довідкою ТОВ «Платежі Онлайн», відповідно до якої 11.01.2020 року на картковий рахунок відповідачки було перераховано кредитні кошти в сумі 2 000 грн. за реквізитами платіжної картки № НОМЕР_1 , що являється доказом видачі кредитних коштів.
28.10.2021 року між ТОВ «Займер» та ТОВ «ФК «Кеш Ту Гоу» укладено договір факторингу № 01-28/10/2021, відповідно до умов якого ТОВ «Займер» відступило ТОВ «ФК «Кеш Ту Гоу» за плату належні йому права вимоги до боржників, вказаних в реєстрі боржників. Відповідно до реєстру боржників від 28.10.2021 року до договору факторинг, ТОВ «ФК «Кеш Ту Гоу» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 .
Відповідно до Витягу з реєстру боржників до Договору факторингу № 01-28/10/2021 від 28.10.2021 року, ТОВ «ФК «Кеш Ту Гоу» набуло права грошової вимоги до відповідачки в сумі 9 240 грн., що складається із простроченої заборгованості за сумою кредиту 2 000 грн. та простроченої заборгованості за процентами 7 240 грн.
14.04.2025 року на виконання вимог ч. 4 ст. 16 Закону України Про споживче кредитування, п. 6 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, ТОВ ФК «Кеш Ту Гоу» на адресу відповідача ОСОБА_1 була направлена вимога про погашення заборгованості за кредитним договором № 104844 від 11.01.2020 року у сумі 9 240 грн. Зазначена вимога позивача була залишена позичальником без виконання.
Згідно виписки з особового рахунку розрахунку заборгованості за кредитним договором № 104844 від 11.01.2020 року, вбачається, що ОСОБА_1 має заборгованість, що утворилася станом на 16.04.2025 року у загальному розмірі 9 240 грн., що складається із простроченої заборгованості за сумою кредиту 2 000 грн. та простроченої заборгованості за процентами 7 240 грн.
Вирішуючи дані позовні вимоги суд виходить з наступного.
Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За приписами ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 251 ЦК України встановлено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.
Відповідно до ст. 252 ЦК України, строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.
За правилом ст. 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно ч. 1 ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).
Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Статтею 550 ЦК України передбачено, що право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Проценти на неустойку не нараховуються. Кредитор не має права на неустойку в разі, якщо боржник не відповідає за порушення зобов`язання.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
Статтею 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
За статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначео, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Відповідно до ч. 2 ст. 639 ЦК України договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
При цьому, згідно з ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених ст. 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
До нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом згідно зі статтею 514 ЦПК України.
Відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги не є окремим видом договору, це правочин, який опосередковує перехід права. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (ч. 3 ст. 656 ЦК України); (б) дарування (ч. 2 ст. 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України).
Аналізуючи спірні правовідносини в контексті зазначених норм права, судом встановлено, що позивачем підтверджений факт укладення відповідачем кредитного договору з первісним кредитором, правонаступником якого є позивач, після підписання якого між сторонами виникли взаємні права та обов`язки, зокрема у відповідача виникли зобов`язання повернути кредитору кошти відповідно до умов договору і сплатити відсотки за користування ним.
Так, позивачем надано як докази на підтвердження позовних вимог копію вищезазначеного кредитного договору, укладеного відповідачем з первісним кредитором, копія договору факторингу, витяг з реєстру боржників.
Тобто, позивачем доведено порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, внаслідок чого у неї виникла заборгованість за основною сумою боргу у розмірі 2 000 грн.
Посилання представника відповідача у відзиві про недоведеність позивачем отримання кредиту, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні та спростовуються матеріалами справи.
Що стосується вимог позивача щодо стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом, то суд зазначає наступне.
Як зазначалось раніше, кредит за Договором № 104844 від 11.01.2020 року надається строком на 25 днів, тобто до 04.02.2020 року, і згідно Графіку розрахунків, який є додатком № 1 до кредитного договору, сума нарахованих процентів за користування кредитом становить 1 000 грн. (2 000 х 2% х 25).
Водночас, позивач заявляє вимогу про стягнення заборгованості по процентам у розмірі 7 240 грн., що свідчить про те, що проценти нараховані як в межах встановленого строку, так і поза межами цього строку.
Суд звертає увагу на те, що позивач не надав доказів продовження строку кредитування відповідно до п. 3.3.3. Договору.
Припис абзацу 2 частини 1 ст. 1048 ЦК України, про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
У постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 5 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 зазначила, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.
У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що підхід, за якого проценти за «користування кредитом» могли нараховуватися та стягуватися за період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, не тільки не відповідає правовій природі таких процентів, а й призводить до вочевидь несправедливих результатів. Так, неможливо розумно пояснити, чому, наприклад, замовник робіт або послуг, який прострочив їх оплату, має сплачувати проценти річних за статтею 625 ЦК України, розмір яких може бути зменшений судом, якщо він надмірно великий порівняно зі збитками кредитора, а за прострочення повернення кредиту в такій самій сумі позичальник має додатково сплачувати ще й проценти як плату за «користування кредитом», розмір якої не може бути зменшений судом.
Отже, можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав).
У постанові Верховного Суду від 27 липня 2021 року за № 910/18943/20 зроблено висновок, що оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч. 1 ст. 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.
Отже, у даній справі позикодавець має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів. Однак таких вимог позивач не заявляв.
Таким чином, нарахування процентів за користування кредитними коштами після закінчення строку кредитування, є неправомірним.
Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а тому з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту у розмірі 2 000 грн. та заборгованість за процентами у розмірі 1 000 грн.
Що стосується позовних вимог про відшкодування судових витрат на правову допомогу, то слід зазначити наступне.
Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати в тому числі витрати на професійну правничу допомогу.
За змістом п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України, здійснені стороною у справі судові витрати на правничу допомогу визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
Позивач на підтвердження витрат на правову допомогу надав: договір про надання правової допомоги від 29.12.2023 року, укладеного з адвокатом Пархомчук С.В., додаткову угоду №1 від 27.12.2024 року до Договору про надання правової допомоги від 29.12.2023 року, довіреність від 30.12.2024 року на представництво інтересів Товариства обмеженою з обмеженою відповідальністю «ФК «Кеш Ту Гоу» адвокатом Пархомчук С.В., Акт про отримання правової допомоги від 21.07.2025 року, згідно якого адвокат Пархомчук С.В. надав Товариству з обмеженою відповідальністю «ФК «Кеш Ту Гоу» наступну правничу допомогу: зустріч та консультація щодо перспективи судового врегулювання кредитної заборгованості, яка виникла між ТОВ «ФК «Кеш Ту Гоу» та ОСОБА_1 в рамках кредитного договору № 104844 від 11.01.2020 року тривалістю 1 година вартістю 2 000 грн., складення та подання до суду позовної заяви (підготовка доказів, додатків до позовної заяви), моніторинг та аналіз судової практики тривалістю 2,5 години вартістю 5 000 грн., інші клопотання, заяви до суду, вкладення процесуальних документів, моніторинг «Єдиного державного реєстру судових рішень» щодо процесуального статусу судової справи тривалістю 1,5 години вартістю 3 000 грн., канцелярські витрати на виготовлення копій документів, відправка поштової кореспонденції вартістю 500 грн. та платіжна інструкція №3 9482 від 21.07.2025 року про сплату Товариством з відповідальністю «ФК «Кеш Ту Гоу» на користь ОСОБА_2 грошових коштів у сумі 10 500 грн. за правничу допомогу.
Дослідивши матеріали справи, суд зауважує, що витрати вказані позивачем є занадто завищеними, оскільки виходячи із предмету позову, справа не є складною та розглядається в порядку спрощеного провадження, є стала судова практика з розгляду даної категорії спорів, заявлений розмір витрат правничої допомоги є необґрунтованим та завищеним.
Сума витрат на правничу правову допомогу у розмірі 10 500 грн. є неспівмірною з ціною позову, не відповідає критерію реальності таких витрат та розумності їх розміру, а тому підлягає зменшенню.
Велика Палата Верховного Суду вказує на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18.
У постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 750/2055/20 вказано, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.
Верховний Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності). а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited" проти України», заява № 19336/04).
У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Враховуючи вищезазначене та часткове задоволення позову, суд приходить до висновку, що витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 500 грн. є завищеними, неспівмірними з ціною позову та підлягають зменшенню до 2 000 грн.
Що стосується вимог про стягнення понесених витрат на професійне правничу допомогу, які понесла відповідачка, суд зазначає наступне. 
На підтвердження витрат на правову допомогу надав: договір № 95 про надання правничої допомоги від 08.12.2025 року, укладеного з адвокатом Лазорко Р.Й., детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних в рамках виконання умов договору про надання правничої допомоги № 95, та платіжну інструкцію від 09.12.2025 року про сплату ОСОБА_1 на користь ФОП ОСОБА_3 грошових коштів у сумі 4 000 грн., призначення платежу – оплата по договору № 95 від 08.12.2025 року.
Керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, оскільки позовні вимоги задоволені частково, то в рамках співмірності, стягненню підлягає сума судових витрат у розмірі 2 000 грн.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволено частково, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2 422 грн. 40 коп.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 509, 526, 553, 625, 1046, 1048-1050, 1054 ЦК України, ст. ст. 4, 12, 13, 76-81, 133, 137, 141, 258, 259, 263-265, 274-279 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги  Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК КЕШ ТУ ГОУ» (адреса місцезнаходження: м. Київ, вул. Кирилівська, буд. 82, оф. 7, код ЄДРПОУ 42228158) до ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) про стягнення заборгованості – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК КЕШ ТУ ГОУ» заборгованість за тілом кредиту у розмірі 2000 грн., заборгованість за процентами у розмірі 1 000, витрати на правову допомогу у розмірі 2 000 грн., витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 422 грн. 40 коп., а всього суму у розмірі 7 422 грн. 40 коп.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК КЕШ ТУ ГОУ» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2 000 грн.
В задоволенні решти позовних вимог – відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Чечелівський районний суд міста Дніпра шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Т.О. Дубіжанська