П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/12865/26	

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Тарновецького І.І.,
суддів: Бойка А.В.,
Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 21 травня 2026 року про відмову у забезпеченні позову у справі №420/12865/26 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Військової частини НОМЕР_2 та Військової частини НОМЕР_3 , про визнання протиправним та скасування наказу, стягнення моральної шкоди, -
В С Т А Н О В И В :

У травні 2026 року ОСОБА_1 звернулася до суду першої інстанції з адміністративним позовом, в якому просила визнати протиправним та скасувати наказ командира Військової частини НОМЕР_1 від 24 лютого 2026 року №40 в частині переміщення солдата ОСОБА_1 для подальшого проходження військової служби до Військової частини НОМЕР_3 , а також стягнути з відповідача моральну шкоду.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 07 травня 2026 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
20 травня 2026 року до суду першої інстанції позивачкою подано заяву про забезпечення позову, в якій остання просила заборонити Військовій частині НОМЕР_1 , Військовій частині НОМЕР_2 , Військовій частині НОМЕР_3 , їх командирам, службовим та посадовим особам до набрання законної сили судовим рішенням у даній справі вчиняти дії щодо примушування ОСОБА_1 до виконання наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 24 лютого 2026 року №40 в частині її переміщення для подальшого проходження військової служби до Військової частини НОМЕР_3 .
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 21 травня 2026 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, представник позивачки подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування судом норм процесуального права та неповне з`ясування обставин, що мають значення для вирішення питання про забезпечення позову.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції не врахував обставин, встановлених довідкою військово-лікарської комісії від 19 травня 2026 року, відповідно до якої позивачка визнана придатною до проходження військової служби лише у військових частинах забезпечення, територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, навчальних центрах, медичних підрозділах, підрозділах логістики, зв`язку та оперативного забезпечення, проте непридатною до проходження служби у підрозділах спеціального призначення, десантно-штурмових військах та інших бойових підрозділах.
Апелянт вказує, що Військова частина НОМЕР_3 є бойовою військовою частиною, а тому виконання оскаржуваного наказу про переміщення позивачки до зазначеної військової частини до вирішення спору по суті може спричинити істотне порушення її прав та ускладнити ефективний судовий захист у разі задоволення позову.
Крім того, апелянт зазначає, що заявлений спосіб забезпечення позову є співмірним із предметом спору, має тимчасовий характер та спрямований виключно на забезпечення реального та ефективного захисту прав позивачки до ухвалення судового рішення у справі.
З огляду на викладене, апелянт просить скасувати ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 21 травня 2026 року та постановити нову ухвалу, якою задовольнити заяву про забезпечення позову.
Відповідач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Справа призначена до розгляду у порядку письмового провадження у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України.
Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що заявлений позивачкою спосіб забезпечення позову фактично спрямований на зупинення виконання оскаржуваного наказу та за своїми правовими наслідками є тотожним позовним вимогам, що свідчить про фактичне вирішення спору по суті до ухвалення судового рішення.
Суд також зазначив, що позивачкою не доведено наявності обставин, які б свідчили про очевидну небезпеку заподіяння шкоди її правам та інтересам до ухвалення рішення у справі, а довідка військово-лікарської комісії від 19 травня 2026 року була видана після прийняття оскаржуваного наказу та не може впливати на оцінку його правомірності станом на момент прийняття.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність передбачених статтями 150, 151 КАС України підстав для вжиття заходів забезпечення позову та відмовив у задоволенні відповідної заяви.
Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що підстав для її задоволення немає.
Відповідно до частин першої та другої статті 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені законом заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист чи поновлення порушених прав чи інтересів позивача, або якщо очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.
За змістом наведених норм забезпечення позову є винятковим процесуальним засобом, спрямованим на гарантування реального та ефективного виконання майбутнього судового рішення та недопущення порушення прав особи до вирішення спору по суті. При цьому застосування заходів забезпечення позову допускається лише за наявності належно підтверджених обставин, які свідчать про існування реальної загрози істотного ускладнення чи неможливості виконання майбутнього судового рішення або ефективного захисту прав позивача.
Водночас сам факт незгоди особи з рішенням суб`єкта владних повноважень та наявність спору щодо його правомірності не є достатньою підставою для вжиття заходів забезпечення позову. Під час вирішення відповідної заяви суд повинен забезпечити баланс інтересів сторін, врахувати співмірність заявленого заходу забезпечення позову із предметом спору та наслідками його застосування, а також не допустити фактичного вирішення спору по суті до ухвалення судового рішення.
Аналогічний правовий підхід викладений у постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №826/8556/17, від 20 березня 2019 року у справі №826/14951/18 та від 31 травня 2022 року у справі №400/4871/21, в яких зазначено, що забезпечення позову є винятковим процесуальним інститутом та може застосовуватися лише за наявності достатньо обґрунтованого припущення про існування обставин, визначених частиною другою статті 150 КАС України.
Як убачається з матеріалів справи, предметом спору є правомірність наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 24 лютого 2026 року №40 в частині переміщення позивачки для подальшого проходження військової служби до Військової частини НОМЕР_3 .
При цьому заявою про забезпечення позову позивачка фактично просила заборонити відповідачу та третім особам вчиняти дії щодо виконання зазначеного наказу до набрання законної сили судовим рішенням у даній справі.
Таким чином, заявлений захід забезпечення позову безпосередньо пов`язаний із предметом спору та спрямований на тимчасове унеможливлення реалізації оскаржуваного наказу.
Разом з тим колегія суддів враховує, що на стадії вирішення питання про забезпечення позову суд не здійснює оцінку правомірності оскаржуваного рішення по суті спору. Встановлення обставин щодо законності наказу, а також оцінка доводів сторін та доказів у їх сукупності є предметом розгляду справи по суті.
Матеріали справи не містять належних та достатніх доказів існування очевидних ознак протиправності оскаржуваного наказу, які б не потребували дослідження доказів та правової оцінки спірних правовідносин під час розгляду справи по суті.
Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги щодо необхідності застосування заходів забезпечення позову у зв`язку з висновком військово-лікарської комісії від 19 травня 2026 року. Як правильно зазначив суд першої інстанції, зазначені обставини виникли після прийняття оскаржуваного наказу та самі по собі не свідчать про його очевидну протиправність. Надана позивачкою довідка військово-лікарської комісії підлягає оцінці під час розгляду справи по суті разом з іншими доказами у справі.
При цьому сама по собі наявність зазначеного висновку військово-лікарської комісії не свідчить про необхідність застосування заходів забезпечення позову та не позбавляє позивачку можливості реалізувати передбачені законодавством механізми вирішення питання щодо подальшого проходження військової служби.
Також колегія суддів не вбачає підстав для висновку про те, що невжиття заявлених заходів забезпечення позову істотно ускладнить чи унеможливить виконання можливого судового рішення у разі задоволення позову. Наведені апелянтом доводи мають переважно припущений характер та не підтверджують існування реальної і безпосередньої загрози порушення прав позивачки, яка не може бути усунута в інший спосіб.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що заявником не доведено наявності передбачених частиною другою статті 150 КАС України підстав для вжиття заходів забезпечення позову, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні відповідної заяви.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм процесуального права.
Оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини, що мають значення для вирішення питання про забезпечення позову, надав належну оцінку доводам заявника та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених статтею 150 КАС України підстав для вжиття заходів забезпечення позову, колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваної ухвали.
Доводи апеляційної скарги зазначених висновків не спростовують, зводяться до незгоди із правовою оцінкою суду першої інстанції та не містять належного обґрунтування існування обставин, з якими закон пов`язує можливість застосування заходів забезпечення позову.
За таких обставин апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а ухвала Одеського окружного адміністративного суду від 21 травня 2026 року підлягає залишенню без змін.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321 КАС України, суд, –
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 21 травня 2026 року про відмову у забезпеченні позову у справі №420/12865/26 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: І.І. Тарновецький

Судді: А.В. Бойко

О.А. Шевчук