Справа № 445/3030/25 
провадження № 2/445/561/26 
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2026 року Золочівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Кіпчарського О.М.
секретаря судового засідання Кшемінської О.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Золочеві Львівської області в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін справу за позовом Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, 

в с т а н о в и в :
ТзОВ «Фінансова компанія «Солвентіс», в інтересах якого діє представник Лановий Є.М., 12.11.2025 року, через систему «Електронний суд», звернулось до Золочівського районного суду Львівської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 55 600,00 грн заборгованості за кредитним договором. 
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 09.11.2019 між ТзОВ "Алекскредит" та відповідачем укладено договір про надання кредиту №2888423. Правочин укладено в електронній формі. На підставі даного договору кредитодавець надав відповідачу кошти шляхом їх зарахування на картковий рахунок вказаний відповідачем в сумі 10000,00 гривень. Відповідач свої зобов`язання належним чином не виконував. 10.06.2025 ТзОВ "Алекскредит" на підставі договору факторингу №АК-10/06/2025 відступило право грошової вимоги до відповідача ТОВ "Секвоя капітал", яке в свою чергу відступило право вимоги за договором №2993941 ТОВ "ФК "Солвентіс" на суму 55 600,00 грн, з яких: 10 000,00 грн сума заборгованості за основною сумою боргу; 45 600,00 грн. сума заборгованості за відсотками, яку позивач і просить стягнути з відповідача, а також судові витрати. 
Ухвалою судді Золочівського районного суду Львівської області від 14.11.2025 року відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати її розгляд в порядку спрощеного провадження без виклику сторін. 
Відповідачем, через представника ОСОБА_2 , подано відзив щодо заявленого позову, де вказує, що відповідач заперечує факт отримання грошових коштів від первинного кредитора у розмірі 10000,00 грн, вказує, що строк кредитування становив 1 місяць, тобто до 09.12.2019 року, умови договору є несправедливими, порушують положення ЗУ «Про споживче кредитування», несплата процентів відповідачем зумовлена карантином у зв`язку із коронавірусом, який діяв з 12 березня 2020 року до 31 грудня 2020 року, що є форс-мажорною обставиною, також просить застосувати строк позовної давності до заявлених вимог. 
Представником позивача подано відповідь на відзив, де останній вказує, що строк позовної давності не пропущено, оскільки відповідні строки були зупинені положеннями законодавства на час карантину у зв`язку із коронавірусом, відповідач не довів, що вказаний карантин перешкоджав належним чином виконати свої зобов`язання за договором кредиту. 
Оскільки розгляд справи здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Судом вивчено наявні матеріали справи, досліджено письмові докази, оцінено доказ кожен окремо та в їх сукупності, внаслідок чого встановлено наступне. 
09.11.2019 року між ОСОБА_1 та ТзОВ «Алекскредит» укладено кредитний договір № 2888423, сума позики 10 000,00 грн, строк дії договору – до 06.06.2020 року.
Відповідно до п. 1.7.3 договору кредиту, при використанні позичальником загальних умов кредитування процентні ставки складають: - в базовий період з 09.11.2019 року до 09.12.2019 року (включно) - 1,70 % за один день користування кредитом; - в Спеціальний період з 10.12.2019 року до 06.06.2020 року — 3 % за один день користування Кредитом. 
ТзОВ «Алекскредит» свої зобов`язання за договором кредиту виконало та 09.11.2019 року переказало на картку відповідача 10 000,00 грн позики, що підтверджується відповідною довідкою та випискою з банківського рахунку, наданої ПАТ КБ «Приватбанк» в порядку витребування доказів. 
Відтак, заперечення відповідача щодо неотримання суми позики повністю спростовується вказаними доказами. 
Факту укладення кредитного договору відповідач не оспорює. 
10.06.2025 року між ТзОВ «Алекскредит» та ТзОВ «Секвоя капітал», відповідно до чинного законодавства України, укладений договір факторингу № АК-10/06/2025 .
07.07.2025 року між ТзОВ «Секвоя капітал» та ТзОВ «Фінансова компанія «Солвентіс» відповідно до чинного законодавства України, укладений договір факторингу № ДФ-07072025.
Згідно вказаних договорів відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором № 2888423 від 09.11.2019 року, боржником за яким є відповідач ОСОБА_1 .
Згідно представленого розрахунку заборгованості, відповідач жодних платежів по кредиту не здійснював, суму отриманої позики не повертав, загальний розмір боргу становить 55 600,00 грн, з яких: 10 000,00 грн сума заборгованості за основною сумою боргу; 45 600,00 грн. сума заборгованості за відсотками. 
Вказана заборгованість по відсотках нарахована в період з 09.11.2019 року по 02.06.2020 року, тобто в межах строку дії договору.
Цим же розрахунком підтверджено, що відсотки за кредитом розраховано: за період з 09.11.2019 року до 09.12.2019 року (включно) - 1,70 % за один день користування кредитом; за період з 10.12.2019 року до 06.06.2020 року — 3 % за один день користування Кредитом, тобто у відповідності до умов договору кредиту № 2888423 від 09.11.2019 року. 
Вирішуючи питання щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позовних вимог, суд виходить з наступного.
Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу (які сторонами вчиняються усно та виконуються повністю у момент їх вчинення).
Частиною 1 ст. 626 ЦК України, передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦПК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені Законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
За змістом ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Статтею 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі; електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Частиною 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах.
Із положень ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» вбачається, що відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана, зокрема, шляхом надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону.
За змістом ч. 11 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» покупець (замовник, споживач) повинен отримати підтвердження вчинення електронного правочину у формі електронного документа, квитанції, товарного чи касового чека, квитка, талона або іншого документа у момент вчинення правочину або у момент виконання продавцем обов`язку передати покупцеві товар. Підтвердження вчинення електронного правочину повинно містити такі відомості: умови і порядок обміну (повернення) товару або відмови від виконання роботи чи надання послуги; найменування продавця (виконавця, постачальника), його місцезнаходження та порядок прийняття претензії щодо товару, роботи, послуги; гарантійні зобов`язання та інформація про інші послуги, пов`язані з утриманням чи ремонтом товару або з виконанням роботи чи наданням послуги; порядок розірвання договору, якщо строк його дії не визначено.
В силу ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Згідно з ч. 13 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами згідно із статтею 64 Цивільного процесуального кодексу України.
Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів (ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію»).
Відповідно до ч. 1 ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
За положеннями ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору і вимог закону.
Згідно приписів ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до частин 1 та 2 ст.1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.
Згідно до частини 1 статті 1080 ЦК України, договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження.
Згідно ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
За приписами ч.1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч. 1 -3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до положень ст. 77-80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно ч. 1,5,6,7 ст. 81, ч. 1, 3 ст. 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.
Таким чином, звертаючись із вказаним позовом, саме на позивача покладено обов`язок доведення належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами обставини, що входять до предмета доказування.
Враховуючи, що позивачем доведено факт отримання відповідачем обумовленої суми позики від ТзОВ «Алекскредит» за кредитним договором № 2888423 від 09.11.2019 року на суму 10 000,00 грн, а також факт порушення відповідачем взятих на себе зобов`язання щодо повернення позики та сплати процентів, набуття позивачем права вимоги до відповідача за вищевказаним договором позики, суд приходить до висновку, що заявлений позов є підставним та підлягає до задоволення в частині стягнення заборгованості за вказаним договором, а саме суми основного боргу та нарахованих процентів, оскільки такі нараховані в період строку кредитування. 
Твердження представника відповідача, що вказаний договір кредиту є мікрозаймом, з первинним строком повернення один місяць, є надуманими, оскільки договором кредиту (п.3.1. договору) чітко визначено, що строк дії договору встановлено до 06.06.2020 року. 
Саме до вказаної дати розраховано проценти згідно розрахунку заборгованості: за період з 09.11.2019 року до 09.12.2019 року (включно) - 1,70 % за один день користування кредитом; за період з 10.12.2019 року до 06.06.2020 року — 3 % за один день користування Кредитом, що відповідає п. 1.7.3. договору кредиту № 2888423 від 09.11.2019 року. 
Посилання відповідача на те, що суд може зменшити розмір відсотків до розміру заборгованості за кредитом, оскільки сума нарахованих відсотків є неспівмірною, суперечить принципам розумності і призводить до дисбалансу договірних прав і обов`язків, до уваги не беруться, оскільки предметом стягнення з відповідача є стягнення заборгованості за сумою кредиту та нарахованими процентами за користування кредитом відповідно до ст.1048 ЦК України, а не розмір процентів як відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання. 
Відповідач мав достатньо часу для вжиття заходів щодо погашення заборгованості, однак жодної оплати, починаючи із 09.11.2029 року не здійснив. 
Також безпідставними є твердження представника відповідача щодо наявних форс-мажорних обставин, пов`язаних із карантином у зв`язку із коронавірусом COVID-19, в період 2020 року, оскільки такий карантин дійсно визнавався форс-мажором, проте він не є підставою для припинення зобов`язання чи повного неповернення кредиту. Форс-мажор звільняє лише від відповідальності (штрафів, пені) за порушення строків, а не від сплати основного боргу та нарахованих відсотків. 
Під час дії карантинних обмежень в 2020 році позичальники не звільнялися від сплати відсотків за користування кредитом. Закон встановлював заборону на підвищення процентних ставок та нарахування штрафів/пені за несвоєчасну сплату, проте самі відсотки продовжували нараховуватися і підлягали обов`язковій сплаті. 
Щодо твердження представника відповідача про сплив строку позовної давності до заявлених позивачем вимог, суд зазначає наступне. 
ЗУ від 30.03.2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби» розділ 12 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено п.12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. 
Як вірно вказує представник позивача, карантин на підставі коронавірусної хвороби (COVID-19), діяв на території України з 11.03.2020 року до 30.06.2023 року на підставі відповідних постанов Кабінету Міністрів України без перерв. 
Окрім цього, ЗУ від 15.03.2022 року «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», розділ 12 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено п.19, відповідно до якого у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. 
Згодом, а саме з 04.09.2025 року відновлено обчислення строків позовної давності.
Із даним позовом позивач звернувся 12.11.2025 року, а отже передбачений Законом строк позовної давності, позивачем пропущено не було. Відтак, твердження представника відповідача про сплив строку позовної давності до заявлених позивачем вимог є безпідставними. 
За вказаних обставин, суд приходить до висновку про заявлений позов слід задовольнити у повному обсязі. 
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Понесення позивачем судових витрат у виді судового збору в розмірі 2 422,40 грн. підтверджено відповідним платіжним дорученням від 28.10.2025 року.
Відтак, відповідно до положень ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь ТОВ «Фінансова компанія «Солвентіс» підлягає стягненню сума вищевказаного судового збору. 
Окрім цього, під час звернення з даним позовом ТОВ «Фінансова компанія «Солвентіс» було вказано про наявність судових витрат у вигляді витрат на професійну правничу допомогу в сумі 6 000,00 грн.
За положеннями ч. 4 ст.137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
На підтвердження понесених витрат позивача на правову допомогу суду надано: копію договору № 43657029 про надання правової допомоги від 01 липня 2025 року; копію додаткової угоди № 2888423 від 30.09.2025 до договору № 43657029 про надання правової допомоги від 01 липня 2025 року; копію детального опису робіт (надання послуг) від 30 вересня 2025 року; копію акту про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом (виконання робіт, надання послуг) від 30 вересня 2025 року та копію Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ВЛ № 841 від 22 липня 2016.
Європейським судом з прав людини висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення Європейського суду з прав людини від 10 січня 2010 року, №33210/07 і 41866/08) та «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2010 року, №37246/04). 
Таким чином, суд, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, враховуючи конкретні обставини справи, заперечення відповідачем позовних вимог, що зумовило подання представником позивача додаткових заяв по суті спору, дійшов переконання, що заявлені представником позивача вимоги про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу є співмірними зі складністю справи, а також, обсягом наданих адвокатом послуг позивачу, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг), а тому витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6000,00 грн. є обґрунтованими та співмірними. 
Керуючись ст. 509, 526, 527, 530, 623, 638, 1048, 1050, 1054 ЦК України, ст. 4, 12, 13, 80, 81, 133, 141, 263, 265 ЦПК України, суд –

у х в а л и в :
позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості – задовольнити. 
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс» (код ЄДРПОУ 43657029, місцезнаходження юридичної особи: 07406, Київська область, м. Бровари, вул. Симона Петлюри, 21/1) заборгованість за договором кредиту №2888423 від 09.11.2019 року у розмірі 55 600,00 грн (п`ятдесят п`ять тисяч шістсот гривень 00 копійок) з яких: 10 000,00 грн (десять тисяч гривень 00 копійок) сума заборгованості за основною сумою боргу; 45 600,00 грн (сорок п`ять тисяч шістсот гривень 00 копійок) сума заборгованості за відсотками.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс» (код ЄДРПОУ 43657029, місцезнаходження юридичної особи: 07406, Київська область, м. Бровари, вул. Симона Петлюри, 21/1) судові витрати зі сплати судового збору в сумі 2 422, 40 грн (дві тисячі чотириста двадцять дві гривні 40 копійок) та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 6 000,00 грн (шість тисяч гривень 00 копійок).
Копію рішення суду негайно надіслати сторонам. 
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Львівського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.,
Повний текст рішення виготовлено 18 травня 2026 року. 

Суддя         О.М. Кіпчарський