УХВАЛА

12 травня 2026 року 
м. Київ
cправа № 916/5043/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Кондратової І.Д. - головуючої, суддів - Бакуліної С. В., Вронської Г.О., 

розглянув касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Родина ІР"

на ухвалу Господарського суду Одеської області від 22.12.2025 
(суддя - Цісельський О. В.)
та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 31.03.2026 
(головуючий - Філінюк І. Г., судді: Аленін О. Ю., Принцевська Н. М.)

за заявою  ОСОБА_1 
про забезпечення позову до подання позовної заяви 

у справі за позовом  ОСОБА_1  
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Родина ІР"
про стягнення 7 076 200,00 грн,
ВСТАНОВИВ:
1. У грудні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до Господарського суду Одеської області із заявою про забезпечення позову до його подання відносно особи, яка може отримати статус відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Родина ІР" (далі - Товариства), згідно з якої просила суд накласти арешт на нерухоме, рухоме майно та грошові кошти Товариства в межах суми, що не перевищує ціну позову, а саме 7 076 200,00 грн.
2. Заява обґрунтована тим, що необхідність накладення арешту на майно та кошти боржника пов`язано з тим, що заявниця є учасницею Товариства, володіє часткою у розмірі 50% статутного капіталу Товариства та протягом всього періоду, коли вона є учасником, жодного разу не отримувала повідомлення про скликання загальних зборів учасників Товариства щодо розподілу чистого прибутку та виплату дивідендів, з урахуванням чого з січня 2025 року неодноразово зверталась до Товариства із заявами щодо надання інформації про діяльність Товариства та про скликання загальних зборів його учасників для прийняття рішення про виплату дивідендів учасникам за 2018-2025 роки. 
Натомість директор Товариства ОСОБА_2 відмовив у наданні заявниці, як учасниці, запитуваної інформації, зазначивши, що запитувана інформація належить до форм контролю та нагляду за діяльністю Товариства і може бути надана на підставі рішення загальних зборів учасників, чим порушив право заявниці, як учасника, на отримання інформації про діяльність Товариства без рішення загальних зборів, оскільки, на переконання заявниці, ані статутом, ані законодавством це не передбачено. 
Окрім того, заявниця стверджує, що директор Товариства чинив перешкоди у проведенні загальних зборів, відмовлявся їх проводити, формувати протокол загальних зборів належним чином та внести до протоколу порядок денний, а саме відобразити по пунктам з якого приводу збирались загальні збори, зокрема, розподіл чистого прибутку та виплата дивідендів, у зв`язку з чим наданий ним протокол ОСОБА_1 відмовилась підписувати. 
Щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно та грошові кошти Товариства заявниця зауважує, що Товариство має двох учасників - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який є не лише учасником, а й директором Товариства, має набагато більше впливу на діяльність та його майновий стан, ніж заявниця, тому безперешкодно матиме змогу розпоряджатись коштами та майном Товариства без її участі чи згоди на власний розсуд, навіть неправомірно, оскільки в період оскарження його дій в суді, майно Товариства може передане будь-якій іншій особі, а кошти на підставі будь-яких договорів виведені з рахунків Товариства. 
Окрім того, ОСОБА_1 додає, що ОСОБА_2 продублював створення такого ж Товариства, яким є ТОВ "Родина ІР", та, з метою уникнення будь-яких негативних наслідків для себе, зареєстрував його на доньку, зазначивши себе директором. Відтак, заявниця вважає, що отримавши її письмове звернення, ОСОБА_2 , знаючи, що він не збирається розподіляти чистий прибуток та надавати заявниці будь-які документи, але розуміючи, що вона може звернутись до суду із позовом про стягнення дивідендів, почав реалізовувати для себе запасні варіанти як ухилитись від виплати коштів, а також мінімізувати можливість примусового стягнення цих коштів за рахунок реалізації майна Товариства.
За твердженням заявниці, застосування обраного заходу забезпечення позову направлено, насамперед, на забезпечення дійсної ефективності судового захисту та упередження можливості додаткового порушення її прав та законних інтересів, і такий захід є розумним, обґрунтованим, адекватним, забезпечує збалансованість інтересів обох сторін та, головне, спроможний забезпечити фактичне виконання рішення господарського суду у разі задоволення позову та спрямований на збереження стану Товариства для можливості виконання ним рішення.
3. 22.12.2025 Господарський суд Одеської області постановив ухвалу, яка залишена без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 31.03.2026, якою заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви задовольнив частково; наклав арешт на грошові кошти, що належать Товариству у межах розміру позовних вимог на загальну суму 7 076 200,00 грн, а також на рухоме та нерухоме майно, яке належить Товариству, у межах розміру позовних вимог в сумі 7 076 200,00 грн, лише в межах різниці між сумою ціни позову та арештованих грошових коштів, у разі їх недостатності; роз`яснено ОСОБА_1 , що у відповідності до положень частини третьої статті 138 ГПК України, заявник повинен пред`явити позов протягом 10 днів з дня постановлення ухвали про забезпечення позову, тобто до 01.01.2026 включно.
4. Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що вжиті судом заходи забезпечення позову відповідають процесуальним нормам, що регулюють дані правовідносини, зокрема, вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності, збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу, наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом майбутньої позовної вимоги, доведеності обставин щодо ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів. Одночасно, суд вважав, що у даному випадку вжиття заходів забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін, оскільки мета забезпечення позову це негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи унеможливлення виконання рішення, а також перешкоджання завдання шкоди заявнику, мають суто процесуальний "забезпечувальний" характер та їх вчинення жодним чином не впливає на вирішення справи по суті.
5. 26.04.2026 Товариство звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить ухвалу суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.
6. Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень скаржник зазначає, що суди попередніх інстанцій не застосували до спірних правовідносин правові висновки Верховного Суду щодо вжиття заходів забезпечення позову. Скаржник стверджує, що заява про забезпечення позову ґрунтується на припущеннях заявниці; під час подання заяви про забезпечення позову заявниця достатньо не обґрунтувала необхідність вжиття заходів забезпечення позову, а суд першої інстанції, задовольняючи подану заяву, а також суд апеляційної інстанції, залишаючи рішення суду без змін, помилково вказали, що заявниця довела належними та допустимими доказами, яким чином невжиття заходів забезпечення позову у цій справі може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів заявниці, за захистом яких вона звернулася до суду.
7. Верховний Суд вивчив касаційну скаргу та дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з таких підстав.
8. Статтею 136 ГПК України визначено, що господарський суд за заявою учасника справи має право вжити, передбачених статтею 137 цього Кодексу, заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
9. За змістом статті 137 ГПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи інших осіб. 
10. Вирішуючи питання стосовно забезпечення позову, суди попередніх інстанцій врахували висновки Верховного Суду щодо застосування зазначених норм, викладені у наступних постановах:
- від 10.04.2018 у справі № 910/19256/16, від 14.05.2018 у справі № 910/20479/17, від 14.06.2018 у справі № 916/10/18, від 23.06.2018 у справі № 916/2026/17, від 16.08.2018 у справі № 910/5916/18, від 11.09.2018 у справі № 922/1605/18, від 14.01.2019 у справі № 909/526/18, від 21.01.2019 у справі № 916/1278/18, від 25.01.2019 у справі № 925/288/17, від 26.09.2019 у справі № 904/1417/19, щодо застосування статей 136, 137 ГПК України;
- від 28.07.2021 у справі № 914/2072/20, що вирішуючи питання про забезпечення позову господарський суд зобов`язаний здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів і дослідити подані в обґрунтування заяви докази та встановити наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги;
- від 17.12.2018 у справі № 914/970/18, від 10.11.2020 у справі № 910/1200/20, що при дослідженні наявності або відсутності підстав для забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті та не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову;
- від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18, що під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити;
- від 16.08.2018 у справі № 910/1040/18, від 22.07.2021 у справі № 916/585/18 (916/1051/20), що умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є припущення, що майно (у тому числі грошові суми), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення;
- від 03.03.2023 у справі № 905/448/22, від 07.04.2023 у справі № 910/8671/22, від 20.04.2023 у справі № 914/3316/22, від 27.04.2023 у справі №916/3686/22, від 09.06.2023 у справі № 37з-23, що у випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент, як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін;
- від 03.12.2020 у справі № 911/1111/20, від 21.01.2022 у справі № 910/5079/21, що у випадку арешту коштів на рахунках гроші залишаються у власності відповідача і знерухомлюються з метою недопущення виведення грошових коштів з його рахунків й уникнення виконання судового рішення у майбутньому. Такий захід може бути скасований у випадку ухвалення судом рішення про відмову у задоволенні позову або виконання відповідачем своїх договірних зобов`язань перед позивачем.
11. Так, суд апеляційної інстанції, переглядаючи ухвалу суду першої інстанції та враховуючи зазначені правові позиції Верховного Суду, погодився з висновками місцевого господарського суду й зазначив, що між сторонами у цій справі існує спір майнового характеру щодо стягнення з Товариства на користь ОСОБА_1 грошових коштів; відсутність у боржника грошових коштів, у випадку задоволення заявлених позовних вимог, створить реальний ризик незабезпечення ефективного захисту порушених прав заявниці, оскільки максимально ускладнить (унеможливить) в подальшому виконання рішення суду; заходи забезпечення позову, які заявниця просить вжити у поданій заяві, стосуються предмету майбутнього позову та вжиті судом лише в межах суми заявленої до стягнення; вжиття таких заходів є адекватним змісту порушеного права, на відновлення якого буде поданий позов, а доказів того, що таке звернення спрямоване на зловживання учасником справи своїми правами наявні матеріали справи не містять. Суд також зазначив, що Товариство не довело недоцільності чи неспівмірності заходів забезпечення, про вжиття яких просить у суду позивачка, як і не довело того, що такі заходи забезпечення позову створюють або можуть створити перешкоди господарській діяльності Товариства.
12. Верховний Суд вважає, що зазначені в касаційній скарзі доводи скаржника не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, а зводяться до переоцінки доказів у справі та безпосередньо пов`язані із встановленням фактичних обставин справи. 
13. Натомість, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).
14. Відповідно до частини другої статті 293 ГПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
15. Беручи до уваги конкретні обставини справи, суд касаційної інстанції дійшов висновку про необґрунтованість касаційної скарги Товариства, оскільки правильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, тому відповідно до частини другої статті 293 ГПК України Верховний Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження.

Керуючись нормами статей 234, 287, 290, частини другої статті 293 ГПК України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі № 916/5043/25 за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Родина ІР" на ухвалу Господарського суду Одеської області від 22.12.2025 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 31.03.2026.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню.

Головуюча І. Кондратова

Судді С. Бакуліна

Г. Вронська