Справа № 761/52375/25
Провадження № 2/761/6982/2026

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2026 року Шевченківський районний суд м. Києва
у складі головуючого - судді Савчук Ю.Н.,
з участю секретаря судового засідання Фортуни М.А.,
представника позивача адвоката Топія М.Ю.,
представника відповідача Кравченка А.В.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат за користування коштами,
ВСТАНОВИВ :
Представник позивача ОСОБА_1 -адвокат Топій М.Ю. звернувся до Щевченківського районного суду м. Києва з позовом до ТОВ «Фінансова компанія «Позика», в якому просить стягнути з відповідача на свою користь 112 152,91 грн. інфляційного збільшення та 3% річних за період з 23.12.2021 року по 31.07.2024 року за прострочення повернення безпідставно набутих коштів.
В обґрунтування позовних вимог вказав, що 21.09.2021 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сазонова Олена Миколаївна вчинила виконавчий напис щодо стягнення з позивача заборгованості за вимогою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» в розмірі 622 546,51 грн.
24.09.2021 року на підставі вказаного виконавчого напису нотаріуса приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Копитком Б.В. було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_3.
В процесі виконавчого провадження з позивача на користь відповідача було стягнуто 246 690, 34 грн. заборгованості.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26.09.2022 у справі № 369/14476/21, яке набрало законної сили, виконавчий напис нотаріуса був визнаний таким, що не підлягає виконанню,
Таким чином, ТОВ «Фінансова компанія «Позика» безпідставно набуло 246 690,34 грн, які були стягнуті з позивача за виконавчим написом в процедурі виконавчого провадження, який в подальшому було визнано таким, що не підлягає виконанню, а тому такі кошти підлягали поверненню.
Рішенням Солом`янського районного суду м.Києва від 20.11.2023 року у справі № 760/3274/23 стягнуто з відповідача на користь позивача безпідставно набуті кошти в сумі 246 690,34 грн.
Проте вказані кошти було повернуто відповідачем лише 31.07.2024 року.
У зв`язку з цим позивач вважає, що з відповідача на підставі ст. 625 ЦК України підлягає стягненню інфляційне збільшення основної суми богу та 3% річних, що становить 112 152,91 грн. відповідно до наданого розрахунку.
19 грудня 2025 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями цивільну справу було передано до провадження головуючому судді Савчук Ю.Н.
Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 02 січня 2026 року у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження, а відповідачу також копію позовної заяви з додатками.
16.04.2026 року представником відповідача було подано пояснення, відповідно до яких виконавче провадження на виконання рішення Солом`янського районного суду м.Києва від 20.11.2023 року у справі № 760/3274/23 було відкрито 31.07.2024 року, того ж дня кошти в сумі 246 690,34 грн. було перераховано позивачу. Таким чином позивачем безпідставно здійснено нарахування 3 % річних та інфляційних втрат за період з 23.12.2021 року по 31.07.2024 року, оскільки до 31.07.2024 року обов`язок щодо повернення коштів у відповідача був відсутній. Прострочення виконання рішення суду не мало місця, а відтак підстави для нарахування сум, визначених ст.625 ЦК України, відсутні.
Кріт того, інфляційні втрати на суму 3020,10 доларів США нараховані неправомірно, оскільки індекс споживчих цін за своєю правовою природою є показником знецінення виключно національної валюти. Також вважає витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 40 000 грн. неспівмірними із складністю справи та обсягом наданих послуг.
З`ясувавши доводи та аргументи позивача, обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши зібрані у справі докази, суд прийшов до висновку, що позов необхідно задовольнити з огляду на таке.
Судом встановлено, що 21.09.2021 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сазонова Олена Миколаївна вчинила виконавчий напис щодо стягнення з позивача заборгованості за вимогою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» в розмірі 622 546,51 грн.
24.09.2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Копитком Б.В. було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_4 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Позика» 622 546,51 грн.
У процесі виконавчого провадження НОМЕР_5 приватний виконавець виконавчого округу Київської області Копитко Б.В. провів електронні торги, на яких було реалізоване майно Позивача, а саме транспортний засіб - автомобіль легковий, марка: MITSUBISHI, модель: LANCER X, категорія: легковий, рік виробництва: 2008. Ціна реалізації проданого транспортного засобу склала 126 666, 66 грн.
Як вбачається із квитанції до платіжної інструкції № Р211221582548090788 від 21.12.2021 року ОСОБА_1 було сплачено приватному виконавцеві Копитку Б.В. 22 164,88 грн.
22.12.2021 року ОСОБА_1 було сплачено приватному виконавцеві Копитку Б.В. 22 996, 17 грн., що підтверджується квитанцією ВК6С-Х990-4Н93-6НОН від 22.12.2021 року.
Відповідно до інформації з мобільного застосунку, з депозитного рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_1 було списано кошти в сумі 3020, 10 доларів США на виконання виконавчого напису нотаріуса у виконавчому провадженні № НОМЕР_4.
Таким чином, у процесі виконавчого провадження було продано майна та стягнуто кошти з позивача на користь відповідача на загальну суму 282 268,54 грн.
26.09.2022 рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області у справі № 369/14476/21 визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 8090, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою Оленою Миколаївною від 21.09.2021 року щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Позика» заборгованості, що виникла за кредитним договором № 539-089/08Р від 11 вересня 2008 року, який укладений між Акціонерним комерційним товариством «Правекс-банк» та ОСОБА_1 . 
Постановою Київського апеляційного суду від 19 червня 2024 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області у справі № 369/14476/21 залишено без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Рішенням Солом`янського районного суду м.Києва від 20.11.2023 року у справі № 760/3274/23 стягнуто з відповідача на користь позивача безпідставно набуті кошти в сумі 282 268,54 грн.
Постановою Київського апеляційного суду від 22.05.2024 року рішення Солом`янського районного суду м.Києва від 20.11.2023 року у справі № 760/3274/23 частково скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено в сумі 246 690,34 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
На виконання виконавчого листа № 760/3274/23, виданого на виконання рішення Солом`янського районного суду м.Києва від 20.11.2023 року у справі № 760/3274/23 приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Жданович В.М. постановою від 31.07.2024 року відкрито виконавче провадження № 75673040.
31.07.2024 року відповідачем було сплачено на користь позивача 246 690,34 грн., що позивачем не заперечувалося.
Згідно положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Стаття 1212 ЦК України визначає, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення даної статті застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком подій.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі №753/15556/15-ц викладено позицію про те, що: «зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна.
Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала». 
Згідно висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 28.01.2020 року у справі №910/16664/18: «Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.»
Згідно із постановою Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі №201/6498/20: "Набуття майна однією особою за рахунок іншої полягає у збільшенні обсягу майна в однієї особи з одночасним зменшенням його обсягу в іншої особи. Набуття передбачає кількісний приріст майна, збільшення його вартості без понесення відповідних витрат набувачем. Безпідставне збереження майна полягає у тому, що особа мала витратити власні кошти, але не витратила їх через понесені втрати іншою особою або в результаті невиплати винагороди, що належить іншій особі.
Для виникнення зобов`язань із повернення безпідставного набутого майна необхідно, щоб майно було набуте або збережене безпідставно. Безпідставним є набуття або збереження, що не ґрунтується на законі, іншому правовому акті або правочині.
Набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо його правова підстава відпала згодом. Відпадіння правової підстави полягає у зникнення обставин, на яких засновувалась юридична обґрунтованість набуття (збереження) майна.
Одним із випадків відпадіння підстави набуття (збереження) може бути скасування вищою інстанцією рішення суду, що набуло чинності, або визнання судом таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису нотаріуса, на підставі якого було здійснено стягнення майна (коштів).
Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, вимагає установлення абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.
Особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно набула майно в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути таке майно цій особі на підставі статті 1212 ЦК України. Будь-яке набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на отримання майна за рахунок потерпілого, або у разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося.
В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 753/20633/15-ц від 20.03.2019 зазначено, що предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави є: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для зміни майнового стану цих осіб.
Згідно з постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 592/12956/21 від 22.03.2023 під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19, від 23 квітня 2019 року у справі № 918/47/18, від 01 квітня 2019 року у справі № 904/2444/18.
Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22 березня 2016 року у справі № 6-2978цс15 та від 03 червня 2016 року у справі № 6-100цс15.
Висновок про можливість застосування до спірних правовідносин ст. 1212 ЦК України викладений також Верховним Судом у постанові від 06.03.2019 у справі №910/1531/18 та від 28 січня 2020 року Верховним Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в рамках справи № 910/16664/18.
Таким чином, оскільки рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26.09.2022 у справі №369/14476/21 , яке набрало законної сили, виконавчий напис нотаріуса був визнаний таким, що не підлягає виконанню, а представник відповідача не заперечував факт отримання коштів за вказаним виконавчим написом, суд вважає, що набуття коштів відповідачем на підставі такого виконавчого напису, є безпідставним.
У зв`язку з цим рішенням Солом`янського районного суду м.Києва від 20.11.2023 року у справі № 760/3274/23, яке набрало законної сили 22.05.2024 року, стягнуто з відповідача на користь позивача безпідставно набуті кошти в сумі 246 690,34 грн.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Дія ст. 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі ст. 1212 ЦК України. Тому у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних та інфляційні нарахування від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду України від 01 червня 2016 року у справі № 910/22034/15, від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14 та у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17, від 16 травня 2018 року у справі № 14-16цс18, а також у постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №908/2552/17.
Відтак, наявні законні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України інфляційних втрат та трьох відсотків річних, нарахованих на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі ст. 1212 ЦК України.
Однак, позивачем неправильно визначено строк нарахування 3% річних та інфляційних втрат.
За змістом ч.2 ст.273 ЦПК України у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками
Відповідно до ст.384 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.
З врахуванням наведеного, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26.09.2022 року у справі 369/14476/21, набрало законної сили 19 червня 2024 року, з моменту винесення постанови Київським апеляційним судом, а тому 3% річних необхідно обраховувати, починаючи з 20.06.2024 року.
Згідно розрахунку, проведеного судом за період з 20.06.2024 року по 31.07.2024 року, 3% річних становлять 849,26 грн.
Щодо інфляційних втрат, суд зазначає, що офіційні індекси інфляції (індекс споживчих цін) в Україні оприлюднює Державна служба статистики не пізніше 10 числа місяця, наступного за звітним.
Як вбачається із офіційних даних Держкомстату, індекс інфляції у липні 2024 року становив 100%, а відтак інфляційні втрати за прострочення повернення безпідставно набутих коштів в сумі 246 690,34 грн. за період з 20.06.2024 року по 31.07.2024 року  становлять 0,00 грн.
На підставі ч.1 ст.13 ЦПК України необхідно стягнути з відповідача 3 % річних в сумі 849,26 грн.
Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню.
Оскільки відповідач наведені позивачем обставини не спростував, доказів належного виконання зобов`язань за договором суду не надав, а тому суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 849,26 грн - 3% річних.
Щодо твердження представника відповідача щодо того, що інфляційні втрати на суму 3020,10 доларів США нараховані неправомірно, оскільки індекс споживчих цін за своєю правовою природою є показником знецінення виключно національної валюти, суд зазначає наступне.
Заборгованість за кредитним договором, яка була стягнута за виконавчим написом нотаріуса, визначалася у національній валюті, а відтак, хоч приватним виконавцем і було списано із депозитного рахунку позивача грошові кошти в іноземній валюті, їх було конвертовано та спрямовано для погашення заборгованості перед стягувачем за кредитним договором в національній валюті. Таким чином, відповідачем було отримано вказані кошти в національній валюті, а відтак і валютою повернення цих коштів є гривня, тому нарахування інфляційних втрат за прострочення повернення гривневого еквіваленту цих коштів вважалося б правомірним. Однак розрахунок суми інфляційних втрат за таких обставин повинно було здійснюватися на суму еквіваленту 3020,10 доларів США в національній валюті станом на момент їх списання, а не станом на момент їх повернення. Однак рішенням Солом`янського районного суду міста Києва списані 3 грудня 2021 року з депозитного рахунку позивача в АТ «Універсал банк» кошти в розмірі 3020,10 доларів США було стягнуто відповідно до офіційного курсу НБУ в гривневому еквіваленті станом на момент звернення до суду в розмірі 110 440,83 грн. Станом на момент списання коштів із рахунку позивача офіційний курс долара становив 27,2508 грн., а відтак гривневий еквівалент цієї суми станом на момент списання становив 82 300,14 грн., в той час, коли на момент винесення рішенням судом офіційний курс долара США по відношенню до національної валюти становив 36,5686 грн., а відтак такий еквівалент складав 110 440,83 грн., тому слушним є зауваження представника відповідача щодо того, що намагання позивача отримати подвійну компенсацію є неправомірним та призведе до безпідставного збагачення.
Твердження представника відповідача щодо того, що обов`язок з повернення безпідставно набутих коштів виник лише 31.07.2024 року після відкриття виконавчого провадження є безпідставними з врахуванням наведеного нижче.
У постанові ВП ВС від 07 лютого 2024 року у справі № 910/3831/22 зазначено наступне. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних на суму боргу відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).
Отже, передбачений частиною другою статті 625 ЦК України обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми виникає виходячи з наявності самого факту прострочення, який у цій справі має місце з моменту безпідставного одержання відповідачем грошових коштів позивача.
Велика Палата Верховного Суду відхиляє аргумент відповідача про те, що лише постановою Північного апеляційного господарського суду від 22 березня 2021 року у справі № 910/17567/19був встановлений факт безпідставного набуття ним грошових коштів та, як наслідок, обов`язок їх повернути.
Як було зазначено вище, зобов`язання повернути безпідставно набуте майно виникає у особи безпосередньо з норми статті 1212 ЦК України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або факту відпадіння підстави набуття цього майна (коштів) згодом. Це зобов`язання не виникає з рішення суду. Судове рішення в цьому випадку є механізмом примусового виконання відповідачем свого обов`язку з повернення безпідставно отриманих коштів, який він не виконує добровільно.
В іншому випадку (за позицією відповідача) без судового рішення зобов`язання з повернення безпідставно отриманих коштів не виникало б узагалі, тобто якби позивач не звернувся до суду, то відповідач не мав би обов`язку повернути йому безпідставно отримані кошти. Такий підхід суперечив би засадам добросовісності, розумності та справедливості зобов`язання, передбаченим у частині третій статті 509 ЦК України.
Однак зазначена правова позиці ВП ВС стосується випадків, коли майно чи кошти були набуті без достатньої правової підстави, а відтак і обов`язок щодо їх повернення, та, відповідно, прострочення відповідача щодо повернення безпідставно отриманих коштів виникає за таких обставин з моменту набуття цього майна чи коштів, в той час, коли в даному випадку відпала правова підстава набуття коштів.
Судовий акт про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, який набрав законної сили і за яким відбулося повне або часткове виконання є правовою підставою для виникнення зобов`язання з повернення майна, що набуто без достатньої правової підстави, оскільки з моменту ухвалення такого судового акту правова підстава вважається такою, що відпала. Відповідно до статті 1212 ЦК України у такому разі набувач такого майна з моменту набрання судовим актом законної сили, зобов`язаний зобов`язаний повернути потерпілому все отримане майно".
З врахуванням наведеного, суд приходить до висновку про те, що грошові кошти, отримані відповідачем в процедурі виконавчого провадження, не вважаються такими, що одержані без достатньої правової підстави, що мало б наслідком виникнення обов`язку щодо їх повернення з моменту їх набуття, в даному випадку підстави набуття цих коштів згодом відпали, а відтак обов`язок відповідача щодо їх повернення виник після набрання законної сили рішенням суду про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, внаслідок ухвалення якого правова підстава набуття цих коштів відпала.
Як при вчиненні виконавчого напису, так і станом на даний час, заборгованість за кредитним договором не сплачена позивачем, докази відсутності такої заборгованості перед відповідачем позивачем не подано. Виконавчий напис визнано таким, що не підлягає виконанню лише у зв`язку із недотриманням нотаріусом при вчиненні виконавчого напису вимог закону, а не у зв`язку із відсутністю заборгованості позичальника за кредитним договором.
За таких обставин до моменту набрання рішенням суду про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, законної сили, у відповідача як кредитора були відсутні підстави вважати, що кошти, отримані в процесі виконання виконавчого напису нотаріуса, який є виконавчим документом, на погашення існуючої заборгованості за кредитним договором, є безпідставно отриманими та, відповідно, що у нього виник обов`язок щодо їх повернення.
Факт визнання виконавчого напису (на підставі якого у виконавчому провадженні було здійснено стягнення грошових коштів з позивача) таким, що не підлягає виконанню, є підставою для повернення коштів. При цьому обставини наявності або відсутності заборгованості позивача перед відповідачем за таким кредитним договором можуть бути предметом окремого судового розгляду.
Вказана правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 08.09.2021 у справі № 201/6498/20 (провадження № 61-88св21).
За таких обставин суд вважає, що зобов`язання з повернення безпідставно отриманих коштів, та, відповідно, прострочення відповідача щодо їх повернення виникло лише із наступного дня після набрання законної сили рішенням суду про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, що мало місце 19.06.2024 року.
Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Позивачем при поданні позовної заяви сплачено судовий збір у розмірі 1211,20 грн.
За змістом частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 8,48 грн. ( 849,26 грн./ 112 152,91 грн.= 0,007% х 1211,20 грн.)
Керуючись статтями 4, 5, 12, 13, 76-81, 133, 137, 138, 141, 206, 259, 263-265, 268, 273, 274-279 ЦПК України, суд, -
ВИРІШИВ :
Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат за користування безпідставно отриманими коштами - задовольнити частково.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» (код ЄДРПОУ 39493634, місцезнаходження: м.Київ, вул.Глибочицька, буд.17Б) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) 849,26 грн. 3 % річних .
Стягнути з Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» (код ЄДРПОУ 39493634, місцезнаходження: м.Київ, вул.Глибочицька, буд.17Б) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) 8,48 грн. судового збору.
В решті позову відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення або складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Учасники справи:
- позивач : ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 . 
- відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика», код ЄДРПОУ 39493634, місцезнаходження: 04052, м. Київ, пл. Глибочицька, буд. 17 Б.

Повний текст рішення складено 23.04.2026 року.

Суддя: