Дата документу  Справа № 332/165/26 

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний №332/165/26    Головуючий в 1 інст. Блажко У.В.
Провадження №33/807/904/26    Доповідач у 2 інст. Кононенко Т.О.

ПОСТАНОВА
іменем України
26 червня 2026 року        м. Запоріжжя
Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду Кононенко Т.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 – адвоката Александрова О.О. на постанову Заводського районного суду м. Запоріжжя від 11 березня 2026 року щодо ОСОБА_1 ,
за участю 
представника ОСОБА_1 – адвоката Александрова О.О.
установив:
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Вказаною постановою ОСОБА_1 , громадянина України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу на користь держави у розмірі 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік, а також стягнуто судовий збір у розмірі 665 (шістсот шістдесят п`ять) гривень 60 копійок.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 01.01.2026 о 07:35 год за адресою: м. Запоріжжя, вул. Скворцова, 1 керував транспортним засобом Renault Megan, д.н.з. НОМЕР_2 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, виражене тремтіння пальців рук, порушення координації рухів. Від проходження медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку на місці зупинки транспортного засобу за допомогою Alcotest Drager 6820 та у лікаря-нарколога відмовився на місці зупинки транспортного засобу. Від керування транспортним засобом відсторонений шляхом паркування транспортного засобу без порушень ПДР України. Про повторність попереджений. Своїми діями останній порушив п. 2.5 Правил дорожнього руху України.
Обставини вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, на думку суду першої інстанції, підтверджуються: протоколом серії ЕПР1 № 556270 від 01.01.2026; рапортом від 01.01.2026; актом огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням технічних засобів; направленням водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції; довідками з бази «Адмінпрактика» та «Армор», відеозаписом фіксації вчиненого правопорушення.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, захисник особи, що притягується до адміністративної відповідальності, подав апеляційну скаргу, яка містить прохання поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою закрити провадження у справі за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.
Обґрунтовуючи свої апеляційні вимоги, апелянт зазначає, що працівниками поліції бездоказово зазначено в протоколі, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом; відеозапис ведеться не безперервно; у ОСОБА_1 були відсутні ознаки алкогольного сп`яніння, а отже, і підстави проведення огляду на стан сп`яніння; акт огляду не містить дати відповідного огляду, отже, є неналежним доказом. Крім того, зазначає, що ОСОБА_1 перебуває на військовій службі та в стані крайньої необхідності вимушений був 01.01.2026 сісти за кермо транспортного засобу.
Клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження мотивує тим, що ОСОБА_1 не був повідомлений належним чином про дату судового засідання, не мав можливості взяти участь, з матеріалами справи був не обізнаний, оскаржувану постанову не отримував.
Крім того, 29.05.2026 представник ОСОБА_1 – адвокат Александров О.О. ознайомився з матеріалами справи, а тому вважає, що має право на поновлення строку на апеляційне оскарження.
Враховуючи вищевикладене, апелянт вважає, що оскаржувана постанова підлягає скасуванню, а справа — закриттю за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.
Позиції учасників апеляційного провадження
Особа, що притягується до адміністративної відповідальності, у судове засідання не з`явилася, була належним чином повідомленою про дату, час та місце судового засідання. Клопотань про відкладення розгляду провадження не надсилала.
У судовому засіданні представник ОСОБА_1 – адвокат Александров О.О. зазначив про можливість розгляду апеляційної скарги без участі самого ОСОБА_1 .
Відповідно до ч. 6 ст. 294 КУпАП неявка в судове засідання осіб, які беруть участь у провадженні, не є перешкодою для розгляду справи.
Виходячи з цього, судом апеляційної інстанції ухвалено рішення про розгляд справи за відсутності правопорушника.
Представник ОСОБА_1 – адвокат Александров О.О. у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.
Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції
Дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників судового засідання, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, переглядаючи оскаржувану постанову в межах поданої апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Твердження апелянта щодо поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження матеріалами справи не спростовуються, а тому, дотримуючись конституційних гарантій забезпечення кожній особі доступу до правосуддя та права на оскарження судового рішення (п. 8 ч. 1 ст. 129 Конституції України), суд апеляційної інстанції поновлює строк на апеляційне оскарження як пропущений з поважних причин.
При розгляді справи про адміністративне правопорушення суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.ст. 245, 280 КУпАП, повинен належним чином з`ясувати, чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи по суті. Постанова судді, згідно зі ст. 283 КУпАП, має ґрунтуватися на обставинах, встановлених при розгляді справи, тобто на достатніх і незаперечних доказах.
Положення ч.ч. 1, 2 ст. 7 КУпАП передбачають, що ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Слід також звернути увагу, що відповідно до ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод (далі — Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі — ЄСПЛ) як джерело права.
Судовий розгляд справ повинен відповідати загальним принципам судочинства, а саме: верховенству права, законності, рівності перед законом і судом, повазі до людської гідності, забезпеченню права на свободу та особисту недоторканність, презумпції невинуватості та забезпеченню доведеності вини, змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і в доведеності перед судом їх переконливості.
Статтею 251 КУпАП встановлено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винуватість цієї особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також такими, що працюють в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тих, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також такими, що працюють в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Оцінка доказів, відповідно до ст. 252 КУпАП, здійснюється за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності.
Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст. 255 цього Кодексу.
Згідно із ч. 1 ст. 256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі.
Пункт 1.3 ПДР України передбачає, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.
В пункті 1.9 ПДР України встановлено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Відповідно до пункту 2.5 ПДР України водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Відповідно до положень п. 2 розділу І Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України та Міністерства охорони здоров`я України №1452/735 від 09 листопада 2015 року, огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану.
Відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП настає у разі керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передачі керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмови особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Суд вважає, що протокол про адміністративне правопорушення відносно особи, що притягується до адміністративної відповідальності, складений уповноваженою особою з дотриманням вимог ст. 256 КУпАП.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 01.01.2026 о 07:35 год. за адресою: м. Запоріжжя, вул. Скворцова, 1 керував транспортним засобом Renault Megan, д.н.з. НОМЕР_2 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, виражене тремтіння пальців рук, порушення координації рухів. Від проходження медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку на місці зупинки транспортного засобу за допомогою Alcotest Drager 6820 та у лікаря-нарколога відмовився на місці зупинки транспортного засобу. Від керування транспортним засобом відсторонений шляхом паркування транспортного засобу без порушень ПДР України. 
Діями ОСОБА_1 порушено вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху, про що складено протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №556270 від 01.01.2026, за що передбачена відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Суд апеляційної інстанції з метою перевірки матеріалів справи та доводів апеляційної скарги надав сторонам провадження всі можливості для представлення доказів по справі для підтримання їхньої правової позиції.
Суд апеляційної інстанції критично ставиться до доводів апелянта про те, що працівниками поліції бездоказово зазначено в протоколі, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом; що у ОСОБА_1 були відсутні ознаки алкогольного сп`яніння, а отже і підстави проведення огляду на стан сп`яніння, оскільки такі твердження не відповідають дійсності.
Так, суд апеляційної інстанції, дослідивши відеозапис, наявний в матеріалах справи, доходить таких висновків.
З наявного відеозапису та інших матеріалів справи встановлено, що під час несення служби на БП З-13, м. Запоріжжя, вул. Скворцова, 1, 01.01.2026 під час здійснення фільтраційних заходів було зупинено транспортний засіб Renault Megan, д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 у якого під час спілкування було виявлено ознаки алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, виражене тремтіння пальців рук, порушення координації рухів. З відеозаписів вбачається, що водію пропонували пройти огляд як на місці зупинки транспортного засобу, так і в медичному закладі, причому така пропозиція лунала декілька разів із поясненнями наслідків відмови від проходження огляду, а також передбаченої законом адміністративної відповідальності. Однак водій категорично відмовився від вимоги пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння у зв`язку з виявленими ознаками алкогольного сп`яніння, чим порушив п. 2.5 ПДР України.
Дослідивши усі наявні в матеріалах справи відеозаписи, суд апеляційної інстанції з`ясував, що момент руху транспортного засобу зафіксовано на відеореєстратор Бк470932.
Крім того, з досліджених відеозаписів вбачається, що водій не заперечує факту керування автомобілем. 
Окрім цього, про факт керування свідчать також матеріали про адміністративне правопорушення та зазначення самим апелянтом в апеляційній скарзі про вимушену необхідність сісти за кермо 01.01.2026.
Стосовно тверджень апелянта про те, що у правопорушника не було ознак сп`яніння, що були виявлені працівниками поліції, суд апеляційної інстанції зазначає таке.
Згідно з п. 2 розд. 1 Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України та Міністерством охорони здоров`я України №1452/735 від 09 листопада 2015 року (далі — Інструкція), огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану.
Відповідно до п. 3 розд. 1 вказаної Інструкції ознаками алкогольного сп`яніння є: запах алкоголю з порожнини рота; порушення координації рухів; порушення мови; виражене тремтіння пальців рук; різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя; поведінка, що не відповідає обстановці.
Зазначеними нормами закону встановлено, що поліцейський уповноваженого підрозділу Національної поліції України, керуючись вищенаведеним переліком ознак наркотичного чи алкогольного сп`яніння, самостійно визначає наявність чи відсутність підстав у особи для проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння.
Тобто виявлення працівником поліції у водія ознак алкогольного сп`яніння є його дискреційними повноваженнями, і поліцейський зазначає їх у протоколі про адміністративне правопорушення та у направленні на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що наявність таких ознак не є встановленням факту перебування особи в стані сп`яніння, а лише є підставою для проходження нею огляду у визначеному законом порядку з виконанням вимог п. 2.5 ПДР України та п. 2 розд. 1 вищезазначеної Інструкції. Саме проходженням такого огляду встановлюється факт наявності чи відсутності в організмі водія залишків алкогольних, наркотичних чи інших речовин, що знижують увагу та швидкість реакції.
Доводи сторони захисту про те, що наданий суду відеозапис є небезперервним, суд сприймає критично, враховуючи, що суду має бути наданий відеозапис, який містить докази на підтвердження наведених в протоколі обставин, а не відеозапис всіх подій, які мали місце під час спілкування поліцейських з правопорушником. Наданий суду відеозапис є вичерпно інформативним, належним та допустимим доказом, отриманим у встановленому законом порядку, дозволяє повно і всебічно встановити обставини вчиненого адміністративного правопорушення, позбавлений упередження і суб`єктивного ставлення, має безсторонній характер.
Доводи апелянта про те, що наявний в матеріалах справи акт огляду є неналежним доказом, є необґрунтованими, оскільки форма цього акта передбачена додатком № 2 до Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказом МВС України і МОЗ України від 09.11.2015 № 1452/735, та не містить графи щодо дати його складання.
Разом з тим, з акта огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів встановлено, що огляд проведений у зв`язку з виявленими ознаками алкогольного сп`яніння у водія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , огляд не проводився у зв`язку з відмовою від проходження.
Не можуть бути підставою для скасування правильного судового рішення посилання захисника на те, що ОСОБА_1 перебував у стані крайньої необхідності.
Згідно зі статтею 18 КУпАП, крайня необхідність — це стан, в якому була вчинена дія, передбачена цим Кодексом або іншими законами України, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, і який виключає можливість кваліфікації цієї дії як адміністративного правопорушення. Обов`язковими ознаками крайньої необхідності є вчинення дії з метою усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління; якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами; якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.
Лише за наявності усіх трьох наведених вище умов особа звільняється від адміністративної відповідальності на підставі статті 17 цього Кодексу, а провадження у справі про адміністративне правопорушення, вчинене у стані крайньої необхідності, підлягає закриттю.
Стороною захисту не надано доказів щодо шкоди (характеру та розміру шкоди), що позбавляє суд можливості встановити, чи була така шкода співмірною (у разі її дійсного заподіяння) із вчиненим правопорушенням, зважаючи на те, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом з ознаками алкогольного сп`яніння і такими діями наражав на небезпеку як себе, так і інших учасників дорожнього руху.
За наведених обставин апеляційний суд вважає недоведеним вчинення ОСОБА_1 правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, у стані крайньої необхідності.
Безумовно, військова служба викликає повагу та захоплення, втім вона не має ставати індульгенцією від відповідальності за порушення норм чинного законодавства, особливо коли мова йде про керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння. Така поведінка — це не лише правопорушення, це реальна загроза життю та безпеці інших учасників дорожнього руху. Ніхто, незалежно від статусу, звання чи заслуг, не має бути понад законом. Якщо військовослужбовець дозволяє собі нехтувати Правилами дорожнього руху України та сідати за кермо в стані алкогольного сп`яніння, він має нести таку саму відповідальність, як і будь-який інший громадянин нашої суверенної держави.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що правопорушник притягується до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП саме за фактом порушення п. 2.5 ПДР України, тобто за відмову від проходження огляду, відтак його вина полягає у порушенні обов`язку пройти на вимогу працівника поліції огляд на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законодавством порядку, а факт реального перебування чи неперебування його в стані алкогольного сп`яніння у той день на кваліфікацію цього адміністративного правопорушення не впливає.
Виходячи з того, що факт відмови водія від проходження передбаченого законом огляду на стан алкогольного сп`яніння є доведеним, на думку апеляційного суду, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про винуватість особи, що притягується до адміністративної відповідальності, у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, а саме: вказана особа визнана судом винною за відмову від проходження огляду на предмет перебування в стані алкогольного сп`яніння у встановленому законодавством порядку.
Враховуючи викладене, підстави ставити під сумнів відомості, відображені у протоколі про адміністративне правопорушення, відсутні, у зв`язку з чим апеляційний суд вбачає у діях правопорушника склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Всі зібрані у справі про адміністративне правопорушення докази апеляційний суд визнає належними, допустимими та такими, що відповідають вимогам ст. 251 КУпАП.
Інші доводи апеляційної скарги та заяви сторони захисту під час апеляційного розгляду не містять посилань на докази та порушення вимог закону, які б спростовували висновки суду і були б підставами для зміни або скасування судового рішення.
З урахуванням викладеного, суд обґрунтовано дійшов висновку про наявність у діях водія складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, і, враховуючи характер вчиненого правопорушення, ступінь його суспільної небезпеки (це правопорушення є грубим порушенням правил дорожнього руху, потенційно небезпечним для суспільства, становить реальну небезпеку для учасників дорожнього руху, загрожує їхньому життю, здоров`ю) та тяжкість імовірних наслідків, призначив адміністративне стягнення в межах санкції вказаної статті.
Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що постанова суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і скасуванню за доводами, викладеними в апеляційній скарзі, не підлягає.
Керуючись ст. ст. 1, 7, 25, 33, 38, 294, 295 КУпАП,
ухвалив:
Клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції задовольнити, поновивши вказаний строк як пропущений з поважних причин.
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Александрова О.О. залишити без задоволення.
Постанову Заводського районного суду м. Запоріжжя від 11 березня 2026 року у справі щодо ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її ухвалення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Запорізького 
апеляційного суду        Т.О. Кононенко