ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2026 р. 	Справа № 520/2966/26	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Спаскіна О.А.,
Суддів: Любчич Л.В. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.04.2026, головуючий суддя І інстанції: Сагайдак В.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022 по справі №520/2966/26
за позовом ОСОБА_1 
до ІНФОРМАЦІЯ_1 в особі відокремленого підрозділу ІНФОРМАЦІЯ_2 , Комунального некомерційного підприємства "Міська поліклініка №18" , Харківської міської ради 
третя особа Міністерство оборони України , Військова частина НОМЕР_1 
про визнання дій протиправними, визнання протиправними та скасування наказів, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до ІНФОРМАЦІЯ_1 в особі відокремленого підрозділу ІНФОРМАЦІЯ_2 , Комунального некомерційного підприємства «Міська поліклініка №18», Харківської міської ради, треті особи: Міністерство оборони України, Військова частина НОМЕР_1 , в якій просив суд:
- визнати протиправним і скасувати Наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 , в частині призову на військову службу під час мобілізації ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 .
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення від проходження військової служби ОСОБА_1 та виключити молодшого сержанта ОСОБА_1 зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 17.04.2026 адміністративний позов залишено без задоволення.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.04.2026.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт зазначає, що будучи протиправно доставленим до ІНФОРМАЦІЯ_3 його проти його волі було доставлено до приміщення КНП "МІСЬКА ПОЛІКЛІНІКА № 18" ХАРКІВСЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ, що знаходиться за адресою: місто Харків, вул. Миру 11, начебто для проходження медичного огляду, якого фактично не відбувалось, не відбирались зразки сечі та крові, не звертаючи уваги на скарги щодо стану здоров`я ОСОБА_1 . Проте ОСОБА_1 не отримував, а ні направлення на проходження медичного огляду для встановлення ступеню придатності, а ні повістки з направлення на проходження медичного огляду для встановлення ступеню придатності. Вище зазначеним позивач обгрунтовував протиправні дії відповідача, які полягали у незаконному затриманні, доставленні до ТЦК та СП, утримуванні у вище зазначеному ТЦК та СП. Також зазначив, що проведення медичного огляду для встановлення ступеню придатності не відбулось оскільки відсутні правові підстави для проведення медичного огляду, та вказувати, що ОСОБА_1 придатний до проходження військової служби за станом здоров`я – неможливо. Позивач був позбавлений можливості надати всі свої медичні документи у зв`язку з тим що він, під час подорожі у дорозі разом зі своєю дружиною, був раптово був затриманий працівниками ІНФОРМАЦІЯ_3 та доставлений до останнього для проходження медичного огляду для встановлення ступеню придатності. Відносно позивача не було складено жодної з перелічених постанов, Військово-лікарська комісія, не обстежила стан здоров`я військовозобов`язаного. Звертає увагу суду, що до 07.02.2026 року позивач, взагалі не перебував на військовому обліку, оскільки він втратив статус військовозобов`язаного – ще у 2014 році, як особа яка досягла граничного віку перебування в запасі. Для призову особи на військову службу під час мобілізації необхідно встановити придатність військовозобов`язаного за станом здоров`я до військової служби. Відтак, за відсутності доведення факту придатності позивача до військової служби призов його на військову службу та подальше направлення для проходження військової служби до військової частини є протиправними.
Міністерство оборони України подало пояснення на апеляційну скаргу, в яких, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просило залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Відзиви на апеляційну скаргу від відповідачів не надходили. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів вислухавши суддю доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, дослідивши письмові докази по справі, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що 07.02.2026 року, приблизно о 11 годині ОСОБА_1 , був зупинений у подвір`ї свого будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , по дорозі до свого автомобіля, трьома невідомими особами у військовій формі, які представились працівниками ІНФОРМАЦІЯ_4 , які вимагали від ОСОБА_1 пред`явлення військово облікових документів, які ОСОБА_1 пред`явив особам у військовій формі, хоча, як зазначив позивач, обов`язку носити з собою військово облікові документи у ОСОБА_1 немає – оскільки він був виключений з військового обліку, ще у 2013 році.
Після того як особи у військовій формі побачили військово облікові документи ОСОБА_1 вони почали його затримувати не даючи пройти: а ні до свого авто, а ні до під`їзду. Та вказували, що зараз він поїде з ними, та що вони наразі не виписують повісток, дані протиправні дії пов`язані з тим, що у осіб у військовій формі були відсутні нагрудні відеореєстратори.
ОСОБА_1 , не заперечував проти того щоб йому була видана повістка, та сказав щоб особи у військовій формі виписували повістку на місті, але вони відмовили, та почали вимагати щоб ОСОБА_1 поїхав з ними у територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, з метою вручення йому повістки у ТЦК.
Дані дії супроводжувались погрозами, що відвезуть ОСОБА_1 силою та ще й випишуть штраф, і це не перевіряючи дійсних обставин виключення ОСОБА_1 з військового обліку, ще у 2013 році.
Побачивши вище зазначене дружина ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , з вікна свого будинку, остання вибігла до свого чоловіка в ході розмови яку проводили особи у військовій формі, які у наказовому тоні, з застосуванням нецензурної лексики почали вимагати від ОСОБА_1 проїхати до приміщення ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Після чого, як зазначив позивач, будучи протиправно доставленим до ІНФОРМАЦІЯ_3 його було доставлено до приміщення КНП "МІСЬКА ПОЛІКЛІНІКА № 18" ХАРКІВСЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , начебто для проходження медичного огляду, якого, як зазначив позивач, фактично не відбувалось, не відбирались зразки сечі та крові, не звертаючи уваги на скарги щодо стану здоров`я ОСОБА_1 .
Не погоджуючись з вказаним, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.
Залишаючи без задоволення адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості позовних вимог та відсутності підстав для визнання протиправним і скасування наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 , в частині призову на військову службу під час мобілізації ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 та зобов`язання військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення від проходження військової служби ОСОБА_1 та виключити молодшого сержанта ОСОБА_1 зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.
Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Указом Президента України від 24.02.2022 р. №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України" на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введений воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який діє по теперішній час.
Згідно із ст. 1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" від 12.05.2015 №389-VIII, воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Указом Президента України від 24.02.2022 р. №69/2022 "Про загальну мобілізацію" постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію. Згідно пункту 4 Указу №69/2022 призов військовозобов`язаних, резервістів та залучення транспортних засобів для забезпечення потреб Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, інших військових формувань України здійснити в обсягах, визначених згідно з мобілізаційними планами.
За змістом п. 1 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 р. № 154 (в подальшому - Положення № 154) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.
Згідно з п. 9 Положення № 154, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки здійснюють заходи щодо призову громадян на військову службу за призовом осіб офіцерського складу, на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, та на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
Відповідно до п. 11 Положення № 154, районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, крім функцій, зазначених у пункті 9 цього Положення: оформляють для військовозобов`язаних, резервістів відстрочки від призову під час мобілізації та в особливий період і воєнний час, які надаються в установленому порядку, а також ведуть їх спеціальний облік.
Отже, обов`язки щодо обліку військовозобов`язаних покладені на територіальні центри комплектування та соціальної підтримки.
Правове регулювання відносин між Державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, загальні засади проходження в Україні військової служби, врегульовано положеннями Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" від 25.03.1992 р. №2232-XII (в подальшому - Закон № 2232-ХІІ).
За змістом ч. 1 ст. 1 Закону № 2232-ХІІ, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Відповідно до ч. 5 ст. 1 Закону № 2232-ХІІ, від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.
Згідно ч. 7 ст. 1 Закону № 2232-ХІІ, виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, центри надання адміністративних послуг, центри рекрутингу та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).
Відповідно до ст.1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 №3543-ХІІ (далі по тексту - Закон №3543-ХІІ, в редакції станом на час спірних відносин) мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Статтею 22 Закону №3543-ХІІ визначені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації.
Зокрема, відповідно до частин 3, 5 статті 22 Закону №3543-XII у разі отримання повістки про виклик до територіального центру комплектування та соціальної підтримки громадянин зобов`язаний з`явитися у зазначені у ній місце та строк.
Призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, забезпечують місцеві органи виконавчої влади та здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки або командири військових частин (військовозобов`язаних, резервістів Служби безпеки України - Центральне управління або регіональні органи Служби безпеки України, військовозобов`язаних, резервістів розвідувальних органів України - відповідний підрозділ розвідувальних органів України, осіб, які уклали контракти про перебування у резерві служби цивільного захисту, - відповідні органи управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).
Згідно ч. 2 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-ХІІ (далі - Закон №2232) військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Відповідно до ч. 1 ст. 39 Закону №2232 призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію". На військову службу під час мобілізації призиваються резервісти та військовозобов`язані, які перебувають у запасі і не заброньовані в установленому порядку на період мобілізації, незалежно від місця їх перебування на військовому обліку. Призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації здійснюється для доукомплектування військових посад, передбачених штатами воєнного часу, у терміни, визначені мобілізаційними планами Збройних Сил України та інших військових формувань.
Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період визначається Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року №560 затверджено Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період (далі - Порядок №560).
Згідно п. 2 Порядку №560 на військову службу під час мобілізації, на особливий період призиваються резервісти та військовозобов`язані, які придатні до військової служби за станом здоров`я та не мають права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації з підстав, визначених статтею 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», для комплектування (доукомплектування) з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, навчальних частин (центрів) Збройних Сил та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення з правоохоронними функціями.
Отже, на військову службу під час мобілізації, на особливий період призиваються резервісти та військовозобов`язані, які придатні до військової служби за станом здоров`я та не мають права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації.
Як встановлено судовим розглядом, позивачем не надано доказу наявності у нього документу про відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період або щодо його бронювання.
Позивач зазначив, що ще у 2013 році виключений з військового обліку, однак матеріали справи не містять жодних підтверджуючих доказів цьому.
Згідно наданих пояснень ІНФОРМАЦІЯ_5 зазначено, що згідно наявних облікових даних (персональних та службових даних) внесених до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів ОСОБА_1 будучи військовозобов`язаним, сержант запасу, перебуває на військовому обліку військовозобов`язаних в ІНФОРМАЦІЯ_6 .
З 07.08.2003 року до 07.02.2026 року ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_7 з військового обліку військовозобов`язаних, з будь яких підстав, - не знімався та не виключався. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , проходив строкову військову службу, має військове звання молодший сержант, та зарахований до запасу - сержантського і старшинського складу.
Відповідно до статті 28 Закону № 2232-XII (в редакції станом 25.03.2014) встановлено, що запас військовозобов`язаних поділяється на два розряди, що встановлюються залежно від віку військовозобов`язаних. Та відповідно до ч.2 даної статті військовозобов`язані, які перебувають у запасі та мають військові звання рядового, сержантського і старшинського складу, поділяються на розряди за віком: 1) перший розряд - до 35 років; 2) другий розряд: - рядовий склад - до 40 років; сержантський і старшинський склад: сержанти і старшини - до 45 років; ч.4 даної статті закріплено, - Граничний вік перебування в запасі другого розряду є граничним віком перебування в запасі та у військовому резерві.
Відповідно до статті 28 Закону № 2232-ХІІ (в редакції станом встановлено, що запас військовозобов`язаних поділяється на два розряди, що встановлюються залежно від віку військовозобов`язаних. Та відповідно до ч.2 даної статті військовозобов`язані, які перебувають у запасі та мають військові звання рядового, сержантського і старшинського складу, поділяються на розряди за віком: перший розряд - до 35 років; другий розряд - до 50 років.
Відповідно до статті 28 Закону № 2232-ХІІ встановлено, що запас військовозобов`язаних поділяється на два розряди, що встановлюються залежно від віку військовозобов`язаних. Та відповідно до ч.2 даної статті військовозобов`язані, які перебувають у запасі та мають військові звання рядового, сержантського і старшинського складу, поділяються на розряди за віком: перший розряд - до 35 років; другий розряд - до 60 років.
Отже, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , зарахований у запас до сержантського і старшинського складу, станом на 25.03.2014, 01.04.2014, 13.08.2014 досяг лише - 40 років.
Таким чином, суд першої інстанції обґрунтованого дійшов висновку про те, що ствердження позивача побудовані лише на хибних припущеннях, наданням до суду інформації, яка не відповідає дійсності. Позивачу достовірно відомо про його військове звання (молодший сержант) та що відноситься не до «рядового складу», а до «сержантського і старшинського складу», а й відповідно не досяг граничного віку перебування у запасі.
Крім того, позивач як в позовній заяві так і в апеляційній скарзі посилався на порушення, під час проходження військово-лікарської комісії, однак ним, Комунальне некомерційне підприємство «Міська поліклініка №18», Харківської міської ради, хоч і зазначено як відповідача, однак вимоги, щодо протиправності проведення військово-лікарської комісії не заявлено.
Суд враховує правову позицію, висловлену Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 05 лютого 2025 року у справі №160/2592/23 про те, що процедура призову військовозобов`язаного на військову службу під час мобілізації є незворотною, тобто такою, що вже відбулася, а визнання процедури призову протиправною не спричинює відновлення попереднього становища особи, призваної на військову службу.
Із урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції вважає правильним висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для визнання протиправним і скасування наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 , в частині призову на військову службу під час мобілізації ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 та зобов`язання військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення від проходження військової служби ОСОБА_1 та виключити молодшого сержанта ОСОБА_1 зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .
Суд першої інстанції надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору та дослухався до усіх аргументів сторін, які здатні вплинути на результат вирішення спору.
Суд наголошує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі Серявін та інші проти України зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі Трофимчук проти України ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.
Усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у цьому судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків рішення суду першої інстанції не спростовують.
За правилами частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та свідчать про незгоду із правовою оцінкою суду першої інстанції обставин справи, суд апеляційної інстанції підстав для його скасування не вбачає.
Таким чином, колегія суддів, згідно ст. 316 КАС України вирішила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.04.2026 по справі №520/2966/26 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		О.А. Спаскін 	
Судді	   	Л.В. Любчич   О.В. Присяжнюк