ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ  ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

18 червня 2026 року 	Справа № 160/9327/26  	
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді	Юркова Е.О. 	 	
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у місті Дніпро адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-
УСТАНОВИВ:
14 квітня 2026 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області з вимогами з урахуванням заяви про уточнення вимог від 15.05.2026 року:
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Донецькій області щодо не проведення повного розрахунку з ОСОБА_1 у день звільнення 17.06.2024 року;
- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Донецькій області (код ЄДРПОУ 13486010) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.06.2024р. по 17.12.2024р. (згідно ч.1 ст. 117 КЗпП) у розмірі 94 909 грн. 32 коп. (дев`яносто чотири тисячі дев`ятсот дев`ять грн. 32 коп.);
- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Донецькій області (код ЄДРПОУ 13486010) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) моральну шкоду у сумі 19900 грн. (дев`ятнадцять тисячь дев`ятьсот грн. 00 коп).
В обґрунтування позову позивач посилається на те, що працював у Головному управлінні Пенсійного фонду України у Донецькій області та був звільнений 17.06.2024 року. Під час звільнення позивачу було не в повному обсязі виплачену заробітну плату, оскільки під час нарахування не було виплачено надбавку із застосуванням коефіцієнту 1,5 за роботу у зоні бойових дій, згідно з постановою КМУ № 482 від 25.04.2023 року. Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 23.03.2026 року у справі № 160/20755/25 зобов`язано Головне управління пенсійного фонду України в Донецькій області здійснити перерахунок заробітної плати ОСОБА_1 за період 01 січня 2024 року по 21 січня 2024 року включно з урахування коефіцієнта 1,5 до посадового окладу та здійснити виплату донарахованих сум. Проте вказана виплата відбулась лише 06.04.2026 року. Вказує, що допущена відповідачем затримка розрахунку при звільненні є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме – виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.
Ухвалою суду від 17.04.2026 року відкрито провадження у справі № 160/9327/26, призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Відповідачем 13.01.2026 року подано до суду відзив на позовну заяву, в якому просив у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що відповідно до наказу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області №431-О від 07.07.2021 року ОСОБА_1 був призначений 13.07.2021 року на посаду головного спеціаліста відділу обслуговування громадян № 9 (сервісний центр) управління обслуговування громадян з посадовим окладом 5500 грн. на місяць, як переможець конкурсу, з випробувальним терміном 1 місяць, з місцезнаходженням робочого місця за адресою: АДРЕСА_1 . У зв`язку з введенням воєнного стану в Україні, з метою збереження життя і здоров`я, працівникам Головного управління дозволено виконання посадових обов`язків поза межами адміністративних будівель за місцем їх фактичного перебування (накази начальника Головного управління № 255 від 28.02.2022 року, № 621 від 19.04.2024 року), тобто фактично запроваджено дистанційний формат роботи. Вказує, що позивач неодноразово відмовлявся від примусової евакуації, що підтверджується доданими до даного відзиву листами відмови за підписом ОСОБА_1 (від 05.07.2023р., від 15.01.2024р.) та самостійно прийняв рішення залишатися на території м. Курахове Донецької області. Зважаючи на відмову від обов`язкової евакуації, позивач перебував на вказаній території за власної ініціативи та виконував роботу у дистанційній формі за місцем фактичного перебування. Отже, з 01.01.2024 року ОСОБА_1 не був включений до відповідного Переліку, оскільки критична виробнича необхідність у його перебуванні в м. Курахове була відсутня, відтак отримував заробітну плату відповідно до штатного розпису на 2024 рік без урахування коефіцієнту 1,5. Наказом Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 17.06.2024 року припинено державну службу та звільнено ОСОБА_1 17.06.2024 року з посади головного спеціаліста відділу обслуговування громадян № 9 (сервісний центр) управління обслуговування громадян за ініціативою державного службовця у зв`язку з переїздом на нове місце проживання, згідно з ч. 3 ст. 86 Закону України від 10.12.2015 №.889-VІІІ «Про державну службу». Вважає, що ОСОБА_1 було звільнено за власним бажанням у зв`язку з переїздом, заробітна плата, включаючи надбавки передбачені чинним законодавством та всі належні виплати були вчасно та у повному розмірі виплачені. Про складові та розмір виплаченої заробітної плати позивач був своєчасно повідомлений, у встановленому порядку.
11.05.2026 року позивачем подано до суду відповідь на відзив, в якій підтримано позицію, викладену в позовній заяві, наведено доводи, аналогічні доводам позову, та зазначено, що відзив є законодавчо необґрунтованим та таким, що не спростовує доводи, викладені в позовній заяві, як підстави для задоволення позову.
18.05.2026 року відповідачем подано до суду заперечення, в яких викладено доводи, аналогічні доводам відзиву на позов.
Справа розглянута в межах строку розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, встановленого статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України - в межах шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 відповідно до наказу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області №431-О від 07.07.2021 року був призначений 13.07.2021 року на посаду головного спеціаліста відділу обслуговування громадян №9 (сервісний центр) управління обслуговування громадян з посадовим окладом 5500 грн. на місяць, як переможець конкурсу, з випробувальним терміном 1 місяць, з місцезнаходженням робочого місця за адресою: АДРЕСА_1 .
Наказом Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 17.06.2024 року «Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 » припинено державну службу та звільнено ОСОБА_1 17.06.2024 року з посади головного спеціаліста відділу обслуговування громадян №9 (сервісний центр) управління обслуговування громадян за ініціативою державного службовця у зв`язку з переїздом на нове місце проживання, згідно з ч.3 ст. 86 Закону України від 10.12.2015р.№889-VІІІ «Про державну службу».
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 23.03.2026 року у справі № 160/20755/25 зобов`язано Головне управління пенсійного фонду України в Донецькій області здійснити перерахунок заробітної плати ОСОБА_1 за період 01 січня 2024 року по 21 січня 2024 року включно з урахування коефіцієнта 1,5 до посадового окладу та здійснити виплату донарахованих сум.
На виконання постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 23.03.2026 року у справі № 160/20755/25 ОСОБА_1 06.04.2026 року здійснено виплату у розмірі 4498,61 грн.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Статтею 43 Конституції України передбачено право на своєчасне одержання винагороди за працю, яке захищається законом.
Закон України «Про державну службу» (далі - Закон № 889-VIII) визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях. 
За змістом статті 50 Закону № 889-VIII держава забезпечує достатній рівень оплати праці державних службовців для професійного виконання посадових обов`язків, заохочує їх до результативної, ефективної, доброчесної та ініціативної роботи.
Заробітна плата державного службовця враховує кваліфікацію та досвід, важливість і складність роботи на посаді, ступінь відповідальності, а також результативність, ефективність та якість виконання посадових обов`язків.
Постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2023 року № 391 «Деякі питання оплати праці працівників державних органів та органів місцевого самоврядування під час воєнного стану» (далі - Постанова № 391) установлено, зокрема, що на територіях можливих бойових дій, включених до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій, для яких не визначена дата припинення можливості бойових дій, посадові оклади, визначені відповідно до законодавства у схемах (розмірах) посадових окладів (тарифних ставок), визначаються з урахуванням коефіцієнта 1,5.
Отже, зважаючи на обставини, встановлені судовим рішенням у справі № 160/20755/25, станом на час звільнення ОСОБА_1 розрахунок при звільненні не здійснено у повному обсязі, а саме в частині застосування коефіцієнта 1,5 до посадового окладу за період з 01 січня 2024 року по 21 січня 2024 року.
Так, у статті 116 Кодексу законів про працю України зазначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Водночас, частиною першою статті 117 Кодексу законів про працю України визначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Відтак, вказаною нормою визначено обов`язок роботодавця провести розрахунок із працівником саме в день його звільнення; при цьому, у разі наявності вини власника або уповноваженого ним органу щодо невиплати працівникові належних йому сум при звільненні в такому разі, при відсутності спору щодо розміру таких сум, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Судом встановлено, що виплата перерахованої на виконання постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 23.03.2026 року у справі № 160/20755/25 заробітної плати позивачу проведена 06.04.2026 року у розмірі 4498,61 грн. замість 17.06.2024 року (день звільнення).
Отже, відповідачем допущено протиправну бездіяльність, що полягає у не проведенні повного та належного остаточного розрахунку при звільненні позивача зі служби – в день його звільнення.
Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, відповідно до пункту 2 якого середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (пункт 8 зазначеного Порядку).
Щодо визначення судом фіксованої суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за спірний період, то суд вважає за необхідне вказати на необхідність врахування правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 24.10.2011 року у справі №6-39цс11 та у Пленумі Верховного Суду України у постанові від 24 грудня 1999 року №13, а також постанову Верховного Суду від 04.04.2018 року у справі №524/1714/16-а, 30.10.2019 року у справі №806/2473/18 та взяти до уваги такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.
Зокрема, істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 4498,61 грн. (сума виплачених коштів за рішенням суду) / 94909,32 грн. (середній заробіток за весь час затримки розрахунку) *100 = 4,74%. Сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 11,38% становить: 719,01 грн. (середньоденна заробітна плата позивача)* 4,74% = 34,08 грн.; 34,08 грн. *126 (робочих днів затримки розрахунку, але не більше як за шість місяців) = 4294,08 грн.
Право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.
Також, судом взято до уваги, що Наказом Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 17.06.2024 року «Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 » припинено державну службу та звільнено ОСОБА_1 17.06.2024 року. Проте до суду позивач звернувся лише 17.07.2025 року. Таке зволікання з вирішення питання щодо нарахування та невиплати ОСОБА_1 заробітної плати з урахуванням коефіцієнта 1,5 до посадового окладу за період з 01 січня 2024 року по 21 січня 2024 року призвело до затримки виплати та збільшення часу затримки розрахунку.
При цьому, враховуючи, що нарахування компенсації за затримку виплати працівникові належних йому сум при звільненні у розмірі середньомісячного заробітку за весь період затримки, відповідно до норм статті 116 та 117 КЗпП України, є відповідальністю відповідача (санкцією), суд вважає, що сума нарахованої компенсації не може перевищувати суму основної заборгованості, якою в даному випадку є сума виплачених коштів за рішенням суду у розмірі 4498,61 грн.
З огляду на викладені обставини, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, суд доходить висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі 4294,08 грн., з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника.
Щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 19900 грн. суд вказує, що положеннями статті 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до частини першої статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.
Згідно зі статтею 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:
1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;
2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;
3) в інших випадках, встановлених законом.
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Для відшкодування шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 30 січня 2018 року по справі № 804/2252/14, від 21.02.2019 року по справі № 670/499/16-а, від 28.02.2019 року по справі № 804/7085/16.
Згідно із частиною 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Суд зауважує, що в даному випадку для виплати на користь позивача моральної шкоди не достатньо лише зазначення про наявність останньої, натомість реальне завдання такої шкоди має бути доведено, що позивачем у позові не відображено. Отже, підстави для стягнення з відповідача моральної шкоди відсутні.
Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі. У разі невиконання цього обов`язку суд витребовує названі документи та матеріали, а якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів (частина 5 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).
Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Керуючись ст.ст.9, 72-77, 139, 242-243, 245-246, 258, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 
УХВАЛИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ПН НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (просп.Соборний, буд.126А, м. Олександрія, Олександрійський р-н, Кіровоградська обл., 28008, ІК в ЄДРПОУ 13486010) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо не проведення повного розрахунку з ОСОБА_1 у день звільнення - 17.06.2024 року.
Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 4294,08 грн.
В задоволенні іншої частини вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повний текст рішення суду складений 18 червня 2026 року.

Суддя Е.О. Юрков