СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2026 року м. Харків Справа № 922/4175/25 

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:головуючий суддя Мартюхіна Н.О., суддя Демідова П.В., суддя Крестьянінов О.О., 
без виклику учасників справи,
розглянувши в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Автомобільно-транспортне підприємство "Автотранс" (вх. № 713 Х/2),
на рішення Господарського суду Харківської області від 23.03.2026 (повне рішення складено 01.04.2026) у справі № 922/4175/25 (суддя Усата В.В.),
за позовом Приватного акціонерного товариства "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп", м. Київ,
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Автомобільно-транспортне підприємство "Автотранс", м. Харків,
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача Приватного акціонерного товариства "Страхова Компанія "ПЗУ Україна", м. Київ,
про стягнення коштів

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2025 року Приватне акціонерне товариство "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" (далі – ПрАТ "УСК "Княжа Вієнна Іншуранс Груп", позивач) звернулося до Господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Автомобільно-транспортне підприємство "Автотранс" (далі – ТОВ "АТП "Автотранс", відповідач) про стягнення збитків в порядку регресу у розмірі 64352,22грн.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 08.10.2021 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (ДТП) між транспортними засобами (ТЗ) "MAN", д.н.з. " НОМЕР_1 " з напівпричепом "KRONE" д.н.з " НОМЕР_2 " під керуванням водія ОСОБА_1 та ТЗ "SCANIA", д.н.з. " НОМЕР_3 " з напівпричепом "Eurolohr" д.н.з. " НОМЕР_4 " вказаним ТЗ було завдано механічних пошкоджень. Страхувальник (ТЗ "SCANIA") в установленому порядку звернувся до страховика (позивача) із заявою про виплату страхового відшкодування, на підставі якої було складено страховий акт. У подальшому позивач здійснив виплату страхового відшкодування в розмірі 194352,22грн. Цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована ПрАТ СК "ПЗУ Україна", тому остання відшкодувала позивачу страхове відшкодування в розмірі 130000,00грн. Оскільки винний водій на момент вчинення ДТП перебував у трудових відносинах із відповідачем, у зв`язку з цим позивач звернувся до ТОВ "АТП "Автотранс" з претензією про сплату 64352,22грн, що становить різницю між фактичним розміром шкоди та страховим відшкодуванням, здійсненим ПрАТ СК "ПЗУ Україна", проте відповідачем її сплачено не було, що стало підставою звернення з позовом до суду.
Рішенням Господарського суду Харківської області від 23.03.2026 у справі №922/4175/25 позов задоволено; стягнуто з ТОВ "АТП "Автотранс" на користь ПрАТ "УСК "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" завдані збитки в порядку регресу у розмірі 64352,22грн та витрати зі сплати судового збору у розмірі 2422,40грн.
Мотивуючи прийняте рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача, як роботодавця винної у ДТП особи, в силу вимог діючого законодавства виникло зобов`язання перед позивачем відшкодувати завдані збитки в межах сплаченого ним страхового відшкодування страхувальнику потерпілого в сумі 64352,22грн. Водночас, суд не прийняв до уваги заперечення відповідача з приводу того, що сума страхового відшкодування (194352,22грн) має бути розділена на дві рівні частині через наявність вини іншого водія, з огляду на відсутність належних та допустимих доказів наявності його вини.
Не погодившись з ухваленим рішенням суду першої інстанції, відповідач - ТОВ "АТП "Автотранс" звернулось до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 23.03.2026 у справі №922/4175/25 та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги, скаржник зазначає наступне:
- суд безпідставно не витребував у Подільського районного суду м. Полтави матеріали справи №528/1081/21 та не дослідив наявні в ній докази, зокрема, висновок експертів №1224/5750/560/561 від 25.04.2022, яким підтверджується наявність вини у ДТП в діях іншого водія ТЗ Volkswagen-Golf д.н.з. " НОМЕР_5 ", ОСОБА_2 ;
- враховуючи винуватість іншого водія у спірній ДТП з урахуванням положень ст.ст. 1188, 1194 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), норм Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", апелянт стверджує про відсутність різниці між фактичним розміром шкоди, завданою з вини водія відповідача та страховою виплатою, здійсненою позивачем;
- відповідач доводить, що сума шкоди має бути розподілена між обома винним у ДТП водіями ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а отже сплаті відповідачем підлягає 97176,11грн (194352,22грн / 2). У той же час, позивач не має підстав вимагати в порядку регресу стягнення з відповідача 64352,22грн, оскільки страховик відповідача - ПрАТ СК "ПЗУ Україна" вже компенсував позивачу його витрати у належному та достатньому розмірі.
Крім того, в апеляційній скарзі відповідачем заявлено клопотання про витребування у Подільського районного суду м. Полтави матеріалів справи №528/1081/21 за адміністративним матеріалом у відношенні ОСОБА_1 , обґрунтовуючи його подання об`єктивною необхідністю дослідити оригінал висновку судової комісійної автотехнічної експертизи №1224/5750/560/561 від 25.04.2022, яким, на його думку, підтверджується наявність вини у діях іншого водія ТЗ Volkswagen-Golf д.н.з. " НОМЕР_5 ", ОСОБА_2 .

Згідно з витягом із протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.04.2026 для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Мартюхіна Н.О., суддя Демідова П.В., суддя Крестьянінов О.О.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 20.04.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ "АТП "Автотранс" на рішення Господарського суду Харківської області від 23.03.2026 у справі №922/4175/25; встановлено учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, заяв, клопотань та письмових пояснень (у т.ч. заперечень проти клопотання відповідача про витребування доказів) з доказами їх надсилання іншим учасникам провадження - 15 днів з дня вручення даної ухвали; попереджено учасників процесу, що апеляційна скарга ТОВ "АТП "Автотранс" на рішення Господарського суду Харківської області від 23.03.2026 у справі №922/4175/25 буде розглядатися за правилами ч. 10 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України (далі – ГПК України) без повідомлення учасників справи. 
Копії ухвали Східного апеляційного господарського суду про відкриття апеляційного провадження доставлено сторонам у справі через підсистему "Електронний суд", що підтверджується довідками про доставку електронного листа.
Позивач і третя особа були належним чином повідомлені про розгляд справи судом апеляційної інстанції, однак своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу чи будь-яких інших заяв, клопотань та письмових пояснень не скористалися, що не перешкоджає розгляду справи по суті.

Відповідно до ч. 13 ст. 8 та ч. 8 ст. 252 ГПК України, у разі здійснення розгляду справи в порядку письмового провадження суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами, досліджує докази і письмові пояснення, викладені в заявах по суті справи, судове засідання не проводиться.
За приписами ч. 1 ст. 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
Апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
З огляду на те, що ціна позову у даній справі (64352,22грн) є меншою від ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, суд апеляційної інстанції розглядає дану справу за правилами ч. 10 ст. 270 ГПК України без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Частиною 2 наведеної статті передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Розглянувши матеріали господарської справи, доводи та вимоги апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.
Як встановлено господарським судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 22.02.2016 між ПрАТ "УСК "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" (страховик) та ТОВ "Сканія Кредіт Україна" (страхувальник) було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту №06/02-069407 (КАСКО) (далі - Договір).
Відповідно до п. 5 Договору, об`єкт страхування - майнові інтереси Страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням визначеним у додатку № 1 до Договору транспортним засобом - "SCANIA", д.н.з. " НОМЕР_3 ".
Зі змісту умов вказаного Договору страхування вбачається, що позивач взяв на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку сплатити на користь Страхувальника страхове відшкодування.
Пунктом 13 Договору страхування визначено, що його укладено строком на 4 роки включно, починаючи із дати його підписання сторонами. Якщо сторони до кінця даного строку не заявили про його припинення, цей Договір автоматично продовжується на наступні 4 роки включно.
З досліджених судом матеріалів справи вбачається, що 08.10.2021 відбулась ДТП за участю ТЗ "MAN", д.н.з. " НОМЕР_1 " з напівпричепом "KRONE" д.н.з " НОМЕР_2 " під керуванням водія ОСОБА_1 та ТЗ "SCANIA", д.н.з. " НОМЕР_3 " з напівпричепом "Eurolohr" д.н.з. " НОМЕР_4 ". 
Внаслідок вищевказаної ДТП транспортним засобам було завдано механічних пошкоджень.
Як вже зазначалося, транспортний засіб "SCANIA", д.н.з. " НОМЕР_3 " було застраховано у ПрАТ "УСК "Княжа Вієнна Іншуранс Груп", яке зобов`язалося здійснити виплату страхового відшкодування.
У зв`язку з настанням страхового випадку страхувальник (потерпіла сторона) звернувся до позивача із заявою про виплату страхового відшкодування, надавши всі необхідні документи. Так, на підставі заяви страхувальника від 08.10.2021 та наданих документів було складено страховий акт №210000469999 від 26.10.2021 про виплату страхувальнику 194352,22грн суми страхового відшкодування.
На підставі зазначеного страхового акту ПрАТ "УСК "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" здійснило виплату страхового відшкодування в розмірі 194352,22грн, що підтверджується наявною в матеріалах справи платіжною інструкцією №3Р101629 від 28.10.2021.
Постановою Ленінського районного суду м. Полтави від 20.06.2022 у справі №528/1081/21 (провадження №3/553/709/2022) водія ОСОБА_1 було визнано винуватим у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративне правопорушення.
Оскільки цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована у ПрАТ СК "ПЗУ Україна", тому остання, керуючись ст. ст. 22 та 29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" відшкодувала ПрАТ "УСК "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" страхове відшкодування в розмірі 130000грн, що підтверджується наявною в матеріалах справи платіжною інструкцією №00080582 від 05.08.2022.
Матеріалами справи також підтверджується, що станом на момент вчинення ДТП ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з відповідачем - ТОВ "АТП "Автотранс", про що свідчить трудовий договір та договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, які підписані між водієм та ТОВ "АТП "Автотранс".
Позивач звернувся до відповідача з претензією №14512/ІНС від 14.06.2024 про сплату 64352,22грн, які фактично є різницею між розміром шкоди та страховим відшкодуванням, здійсненим ПрАТ СК "ПЗУ Україна" на користь потерпілої у ДТП особи.
Враховуючи відсутність належного реагування відповідача на зазначену претензію та відшкодування завданих збитків, позивач звернувся до господарського суду першої інстанції з позовом у цій справі про стягнення з відповідача завданих збитків в порядку регресу у розмірі 64352,22грн.
Суд першої інстанції позов задовольнив та стягнув з відповідача на користь позивача завдані збитки в порядку регресу у розмірі 64352,22грн.

Надаючи кваліфікацію спірних правовідносин, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Об`єктом апеляційного перегляду у даному випадку є рішення місцевого господарського суду, яким позов задоволено та стягнуто з відповідача на користь позивача завдані збитки в порядку регресу у розмірі 64352,22грн, а предметом судового розгляду є питання щодо наявності підстав для стягнення з відповідача різниці між розміром спричиненої внаслідок ДТП шкоди та страховим відшкодуванням.
За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 1166 Цивільний кодекс України (далі - ЦК України) майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Відповідно до п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.
Установлення в межах цивільно-правового спору про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, обставин спричинення пошкодження майна потерпілої сторони, а також наявності в діях особи, яка завдала відповідної шкоди, вини (умислу чи необережності) може оцінюватись господарським судом на загальних підставах.
Для настання деліктної відповідальності за ст.ст. 1166, 1167 ЦК України необхідна наявність складу правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди.
Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві шкоди, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.
Як встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, постановою Ленінського районного суду м. Полтави від 20.06.2022 у справі №528/1081/21 водія ОСОБА_1 було визнано винуватим у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративне правопорушення (далі - КУпАП), провадження по справі закрито у зв`язку з закінченням строку накладення адміністративного стягнення, встановленого ст. 38 КУпАП.
Вищезазначене рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 20.06.2022 у справі №528/1081/21 не оскаржувалось та набрало законної сили.
Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Колегія суддів зазначає, що преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі, для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Ці правила також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі.
Отже, обставини, які встановлені у постанові Ленінського районного суду м. Полтави від 20.06.2022 у справі №528/1081/21, яка набрала законної сили, мають преюдиційне значення для розгляду даної господарської справи та повторного доведення не потребують.
З наведеного слідує, що вина у ДТП водія ТОВ "АТП "Автотранс" ОСОБА_1 , який керував ТЗ "MAN", д.н.з. " НОМЕР_1 " з напівпричепом "KRONE" д.н.з " НОМЕР_2 ", встановлена у судовому порядку та не може бути переглянута чи поставлена під сумнів у межах цього судового провадження.
Як у відзиві на позовну заяву, так і за змістом доводів апеляційної скарги відповідач посилається на наявність вини у ДТП також у діях іншого водія ТЗ Volkswagen-Golf д.н.з. " НОМЕР_5 ", ОСОБА_2 , що підтверджується висновком судової комісійної автотехнічної експертизи №1224/5750/560/561 від 25.04.2022, яку проведено в межах розгляду Ленінським районним судом м. Полтави адміністративного матеріалу у справі №528/1081/21.
У зв`язку з цим, відповідач вважає, що оскільки загальна сума шкоди має бути розподілена між обома водіями ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 97176,11грн (194352,22грн/2), а страховик відповідача (ПрАТ СК "ПЗУ Україна") вже компенсував позивачу його витрати в сумі (130000,00грн), тому у позивача відсутні підстави вимагати в порядку регресу з відповідача 64352,22грн.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги відповідача про те, що у ДТП також є вина водія іншого ТЗ, колегія суддів виходить з наступного.
Так, у ході розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що стосовно водія автомобіля марки Volkswagen-Golf д.н.з. " НОМЕР_5 ", ОСОБА_2 протокол про адміністративне правопорушення складено не було.
Однак, як вказує відповідач, із обставин ДТП та інших доказів, наявних у матеріалах справи №528/1081/21, що розглядалася Ленінським районним судом м. Полтави, зокрема, висновку експертизи №1224/5750/560/561 від 25.04.2022, випливає вина обох водіїв ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Колегія суддів апеляційної інстанції враховує, що сам по собі протокол про адміністративне правопорушення є лише формою фіксації факту правопорушення.
Стаття 251 КУпАП визначає докази у справах про адміністративні правопорушення, зокрема, доказами є будь-які фактичні дані (протокол, пояснення, свідчення, відео, висновки експерта тощо), на основі яких встановлюється наявність чи відсутність порушення та вина особи. 
Таким чином, зміст положення ст. 251 КУпАП свідчить про те, що протокол не є беззаперечним підтвердженням вини особи, а є лише одним із засобів доказування (фіксування та опису обставин), який подається до суду загальною юрисдикції для ініціювання розгляду справи про адміністративне правопорушення 
Встановлення наявності вини та притягнення особи до відповідальності здійснюється виключно судом за результатами оцінки доказів у їх сукупності та взаємозв`язку, дослідження складу правопорушення та саме під час розгляду адміністративного матеріалу. 
Судом апеляційної інстанції встановлено, що у постанові Ленінського районного суду м. Полтави від 20.06.2022 по справі № 528/1081/21 вина іншого водія автомобіля марки Volkswagen-Golf д.н.з. " НОМЕР_5 " – ОСОБА_2 будь-яким чином не встановлювалась. Крім того, провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо про притягнення ОСОБА_2 до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення за ст. 124 КУпАП (ДТП) не ініційовано ані працівниками патрульної полії, які прибули 08.10.2021 на місце спірної ДТП, ані за заявою відповідача як учасника ДТП (винуватця), який стверджує про наявність обопільної вини в діях обох водіїв, та судом загальною юрисдикції така справа (адмінматеріал) не розглядалася.
Разом з цим, судова колегія враховує позицію Верховного Суду у постанові від 16.04.2019 у справі №927/623/18, стосовно того, що не притягнення водіїв до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху не може бути підставою для звільнення володільця джерела підвищеної небезпеки від цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду, оскільки вину особи в ДТП може бути підтверджено чи спростовано іншими належними доказами, зокрема, висновком судової експертизи тощо.
З наведеного слідує, що при вирішенні питання про притягнення особи до цивільно-правової відповідальності господарський суд на підставі комплексної оцінки доказів та обставин справи має повноваження надати самостійну оцінку наявності вини у дія осіб, якими завдано збитки.
Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження наявності вини у діях обох водіїв, у т.ч. водія автомобіля марки Volkswagen-Golf д.н.з. " НОМЕР_5 " - ОСОБА_2 відповідач посилається на єдиний доказ - висновок експертів №1224/5750/560/561 від 25.04.2022.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що постановою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10.01.2022 призначено у справі №528/1081/21 судову автотехнічну екаспертизу, виконання якої доручено експертам ННЦ "Інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса".
Відповідно до змісту висновку комісійної судової автотехнічної експертизи №1224/5750/560/561 від 25.04.2022, виконаного судовими експертами ННЦ "Інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса", вбачається наступне:
- у діях водія автомобіля MAN TGA з напівпричепом Krone Доценка Є.А. вбачаються невідповідності вимогам п.п.10.1, 10.3 Правил дорожнього руху (далі – ПДР) і він мав технічну можливість уникнути зіткнення з автомобілем Volkswagen-Golf шляхом їх виконання; 
- у діях водія автомобіля Volkswagen-Golf ОСОБА_2 вбачаються невідповідності вимогам п. 12.3 ПДР і він мав технічну можливість уникнути зіткнення з автомобілем MAN TGA з напівпричепом Krone шляхом їх виконання.
Разом з цим, суд апеляційної інстанції зазначає про відсутність підстав вважати встановленою винуватість водія ТЗ Volkswagen-Golf ОСОБА_2 у ДТП лише на підставі вищевказаного висновку експертів, виходячи з наступного. 
Колегією суддів з`ясовано, що у висновку експертів №1224/5750/560/561 від 25.04.2022 зазначено про наявність у діях обох водіїв порушень вимог ПДР, а саме:
- у діях водія відповідача порушення п. 10.1, 10.3. ПДР, оскільки останній під час перестроювання не надав перевагу іншому транспортному засобу та не впевнився у безпечності такого маневру; 
- у діях водія ОСОБА_2 порушення п. 12.3 ПДР, оскільки він мав технічну можливість виявити небезпеку та уникнути зіткнення з іншим автомобілем.
Однак, досліджуючи питання щодо належного підтвердження винуватості другого водія, колегія суддів враховує, що одне лише посилання у висновку експертів на те, що ОСОБА_2 міг уникнути зіткнення та порушення ним п. 12.3 ПДР ще не доводить самого факту його вини у ДТП, оскільки вина – це правове питання, а предметом висновку експерта не можуть бути питання права (ст. 98 ГПК України). Схожі за змістом правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.11.2021 у справі №920/343/20, правовідносини в якій є подібними цій справі. 
Суд апеляційної інстанції також зауважує, що зі змісту висновку експертів вбачається, що висновок про недотримання водієм ОСОБА_2 вимог п. 12.3 ПДР та наявність у нього можливості уникнути ДТП були зроблені експертами виключно на підставі аналізу величини відстані між автомобілями (8-10 метрів), яка була б достатньою для гальмування та зменшення швидкості, а також на підставі застосованої експертами формули для проведення розрахунку (арк. 7-8 висновку експертів). 
Тобто, висновок про можливість водія ОСОБА_2 уникнути зіткнення з автомобілем працівника відповідача базується виключно на підставі співставлення даних про відстань і швидкість транспортних засобів. 
Однак, колегія суддів звертає увагу на те, що дійшовши висновку про можливість уникнення ДТП водієм ОСОБА_2 (шляхом виконання п. 12.3 ПДР), експерти не надали оцінки сукупності всім обставинам ДТП та вихідним даним, які були надані для проведення експертизи, зокрема, не досліджував питання чи могли вплинути на таку можливість уникнення інші фактори.
Як вбачається із описової частини висновку експертів (обставини ДТП та вихідні дані), спірна ДТП мала місце в темний час доби на сухій ділянці проїзної частини, при штучному освітленні поза межами населеного пункту.
Із змісту пояснень водія відповідача ОСОБА_1 , який керував ТЗ "Man" з напівпричепом "Krone" слідує, що він рухався у крайній лівій смузі руху та здійснював маневр – перестроювався в крайню праву смугу, в якій в попутному напрямку рухався автомобіль Volkswagen-Golf під керуванням ОСОБА_2 . Однак, водій ОСОБА_1 не помітив зазначений автомобіль Volkswagen-Golf , оскільки той знаходився у "мертвій зоні"; під час перестроювання автомобіля "Man" з напівпричепом "Krone" водій Volkswagen-Golf мав можливість зменшити швидкість руху, але він збільшив швидкість - за поясненнями самого ОСОБА_1 .
За поясненнями водія автомобіля Volkswagen-Golf ОСОБА_2 він рухався в крайній правій смузі руху та відчув удар у задній лівий бік ТЗ, після чого намагався пришвидшити рух та віддалення від автомобіля, який затиснув його з лівого боку, та після цього він зіткнувся з автомобілем, який стояв на узбіччі. 
Таким чином, із обставин ДТП та вихідних даних, які були надані для проведення експертизи, вбачається, що обома учасниками ДТП визнався факт того, що ДТП відбулось в темний час доби при штучному освітленні; водій відповідача здійснював активний маневр – зміну смуги руху та підтвердив, що він не помітив ТЗ Volkswagen-Golf, який, в свою чергу, отримав пошкодження задньої частини автомобіля. 
Як визначено п. 12.3 ПДР, у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.
Проте, апеляційним судом встановлено, що висновок експертів про наявність у водія автомобіля Volkswagen-Golf ОСОБА_2 технічної можливості уникнути ДТП не ґрунтується на аналізі сукупності всіх обставин та факторів, зокрема, не враховує того, що спірна ДТП мала місце у темний час доби; чи мав можливість цей водій та як саме він міг виявити небезпеку та уникнути ДТП шляхом зменшення руху, якщо удар стався у задню частину ТЗ; не вказано чи мав можливість водій ОСОБА_2 (враховуючи вихідні дані про відстань та швидкість руху і виниклої обстановки) об`єктивно розрахувати безпечну відстань між автомобілями, екстрено загальмувати та, відповідно, уникнути зіткнення ТЗ.
Колегія суддів зазначає, що наданий відповідачем висновок експертів №1224/5750/560/561 від 25.04.2022 не ґрунтується на повному аналізі усієї сукупності факторів, що вплинули на дорожню обстановку, тоді як в основу висновку про можливість ТЗ під керуванням водія ОСОБА_2 уникнути ДТП покладено арифметичний розрахунок за формулою, що включає лише відстань між автомобілями, час реакції водія та фізичні властивості механічних засобів. 
Питання щодо спроможності водія ОСОБА_2 об`єктивно виявити та запобігти зіткненню ТЗ у вказаній ДТП не було у даному випадку предметом експертного дослідження. 
Колегія суддів зазначає, що з наданого відповідачем висновку експертів суд не може встановити наявність вини у діях водія ОСОБА_2 , а будь-яких інших належних і допустимих доказів на підтвердження винуватості останнього у спірній ДТП, матеріали справи не містять. 
Фактичної наявності такої об`єктивної можливості відповідачем не було підтверджено і в межах цього судового провадження та судом не встановлено. 
Судова колегія враховує, що єдиним доказом у справі, наданим відповідачем на підтвердження доведення вини водія ОСОБА_2 , є висновок експертів, який не враховує важливі та суттєві фактори, що впливають на можливість водія уникнути ДТП.
Як вже вказувалося раніше, стосовно водія ОСОБА_2 протокол про адміністративне правопорушення складений не був, а відповідач до патрульної поліції, у тому числі з результатами проведеної судової експертизи для складення протоколу про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_2 не звертався.
Разом з цим, матеріали справи не містять будь-яких інших належних та допустимих доказів на підтвердження наявності вини водія ОСОБА_2 у вчиненні ДТП (зокрема, відеозапису з камер відеореєстратора, пояснень свідків, тощо), натомість вина іншого водія – ОСОБА_1 була встановлена у визначеному законом порядку та підтверджена судовим рішенням, яке набрало законної сили.
Відповідно до ст. 104 ГПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.
За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивачем належними, допустимими та достовірними доказами підтверджена вина саме працівника відповідача.
Таким чином, відповідач як володілець транспортного засобу, водія якого визнано винним у дорожньо-транспортній пригоді, в силу положень ст.ст. 1172, 1187, 1188, 1194 ЦК України, зобов`язаний відшкодувати позивачу різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, а тому позовні вимоги є доведеними, обґрунтованими і підлягають задоволенню у повному обсязі.
Щодо заявленого скаржником клопотання про витребування у Подільського районного суду м. Полтави матеріалів справи №528/1081/21 за адміністративним матеріалом у відношенні ОСОБА_1 та дослідження у судовому засіданні апеляційним судом доказів, судова колегія зазначає наступне.
Статтею 81 ГПК України передбачено, що учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Так, відповідно до ч. 2 ст. 81 ГПК України, у клопотанні про витребування судом доказів повинно бути зазначено:
1) який доказ витребовується (крім клопотання про витребування судом групи однотипних документів як доказів);
2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати;
3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа;
4) заходи, яких особа, яка подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу;
5) причини неможливості отримати цей доказ самостійно особою, яка подає клопотання.
Колегія суддів враховує, що наявність самого лише клопотання учасника справи не може бути визнано достатньою підставою для витребування доказів судом. Передумовою для звернення до суду з відповідним клопотанням та підставою для його задоволення судом є необхідність дотримання заявником приписів ст. 81 ГПК України.
Разом з цим, судом першої інстанції було обґрунтовано відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про витребування доказів, оскільки його зміст не відповідає вимогам п. 5 ч. 2 ст. 81 ГПУ України, тобто відповідачем не зазначено причини неможливості отримати цей доказ самостійно, натоміть матеріали справи свідчать про зворотне. 
Так, відповідно до ст. 268 КУпАП особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право, серед іншого, знайомитися з матеріалами справи. 
При цьому, слід врахувати, що право на ознайомлення включає у себе, зокрема, вивчення доказів (у т.ч. відеозаписів), що містяться у справі, а також належну фіксацію інформації, тобто можливість робити копії документів власними технічними засобами.
Як вбачається з матеріалів справи та підтверджуються самим відповідачем, ним було вжито заходів щодо самостійного отримання доказів шляхом ознайомлення з матеріалами справи №528/1081/21 та здійснення їх копій. Також зазначені копії матеріалів справи №528/1081/21 ним було подано ним разом з відзивом на позовну заяву.
З наведеного слідує, що відповідач належним чином реалізував своє процесуальне право на ознайомлення зі справою про адміністративні правопорушення, знав про всі наявні у ній докази, а також мав безперешкодну можливість зробити копії всіх документів, у т.ч. отримати копію відеозапису, які (копії матеріалів справи) містяться у підсистемі "Електронний суд" та можуть отримуватися учасниками справи самостійно у будь-який час.
Судова колегія звертає увагу, що скаржником не доведено порушення судом першої інстанції положень процесуального законодавства, зокрема, ст. 81 ГПК України щодо реалізації його права на витребування доказів, оскільки неможливість самостійного неподання доказів скаржником не підтверджена. 
До того ж, як слідує із змісту пояснення самого відповідача, він фактично був ознайомлений з матеріалами справи про адмінправопорушення та надав її копії до господарського суду першої інстанції з метою підтвердження вини іншого водія. 
Отже, відповідач не був обмежений у праві ознайомлюватися з матеріалами справи про адмінправопорушення та, за необхідності, подавати всі необхідні додаткові докази до господарського суду.
Разом з цим, щодо необхідності витребування оригіналів таких документів колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 91 ГПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. 
Водночас ч. 3 ст. 91 ГПК України передбачено, що учасники справи мають право подавати письмові докази у вигляді документів, на які накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги". Електронна копія письмового доказу не вважається електронним доказом.
Частиною 6 наведеної статті передбачено, якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу.
Якщо оригінал письмового доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
Як визначено ч. 5 ст. 42 ГПК України, документи (в т.ч. процесуальні документи, письмові та електронні докази тощо) можуть подаватися до суду, а процесуальні дії вчинятися учасниками справи в електронній формі з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.
Згідно з ч. 8 зазначеної статті якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в електронній формі, на такі документи накладається кваліфікований електронний підпис учасника справи (його представника) відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги".
Судом апеляційної інстанції встановлено, що відзив на позовну заяву з додатками (які містять, серед іншого, копії матеріалів справи №528/1081/21) сформовано та подано представником відповідача через систему "Електронний суд" з використанням власного КЕП. При цьому, судова колегія звертає увагу, що такий підпис накладено на весь пакет документів, у зв`язку з чим вважається, що відповідачем подано копії документів, засвідчених у встановленому порядку.
Судова колегія враховує висновки Верховного Суду у постанові від 27.11.2025 у справі №623/4675/19 про те, що питання достовірності доказів у контексті співставлення поданих копій документів з їх оригіналами досліджується судами, насамперед, у контексті їх автентичності, коли особа посилається на те, що такі документи або взагалі не видавалися, або їх копії містять відмінні від оригіналу умови.
Натомість, як встановлено судом, у даному випадку протягом усього розгляду справи жоден з учасників справи не заперечував достовірність копій наданих відповідачем документів, у тому числі висновку експерта, та не ставив під сумнів їх невідповідність оригіналам. Жоден з учасників справи не посилався на те, що копія наданого відповідачем висновку експертів суперечить його оригіналу чи відрізняється за своїм змістом. Тобто, відповідність наданої до матеріалів справи копії висновку експертів його оригіналу ані відповідачем, ані судом під сумнів не ставилися.
Отже, з огляду на вищенаведене, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду дійшла висновку про відсутність правових підстав для витребування оригіналів доказів – матеріалів справи про адміністративне правопорушення №528/1081/21 та дослідження їх у судовому засіданні.
Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства відноситься змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частиною 1 ст. 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Отже, тягар доведення обставин, на які посилається сторона в обґрунтування своїх вимог та заперечень, лежить саме на ній.
Відповідно до ст. 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно зі ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Таким чином, оцінюючи наявні в матеріалах справи докази з урахуванням вимог ст.ст. 74 - 79, 86 ГПК України, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає про наявність у позивача підстав для стягнення з відповідача 64352,22грн завданих збитків в порядку регресу.
Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів зазначає, що доводи скаржника не знайшли свого підтвердження в ході розгляду апеляційної скарги та не спростовують обґрунтованих висновків суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог та фактично зводяться до переоцінки обставин, встановлених місцевим судом, яким надана належна правова оцінка.
Таким чином, доводи заявника апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права під час прийняття оскаржуваного рішення не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового акту колегія суддів не вбачає.
З огляду на викладене, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що судом першої інстанції в повному обсязі досліджені обставини, що мають значення для справи, а викладені в оскаржуваному судовому рішенні висновки відповідають фактичним обставинам справи, у зв`язку з чим апеляційна скарга ТОВ "АТП "Автотранс" задоволенню не підлягає, а рішення Господарського суду Харківської області від 23.03.2026 у справі №922/4175/25 підлягає залишенню без змін.
З огляду на те, що апеляційна скарга залишається без задоволення, відповідно до ст. 129 ГПК України судовий збір за її подання покладається судом на скаржника.
Керуючись ст.ст. 129, 254, 269, 270, 273, 275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Автомобільно-транспортне підприємство "Автотранс" на рішення Господарського суду Харківської області від 23.03.2026 у справі №922/4175/25 залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Харківської області від 23.03.2026 у справі №922/4175/25 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення; порядок і строки оскарження постанови передбачені ст.ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Н.О. Мартюхіна

Суддя П.В. Демідова

Суддя О.О. Крестьянінов