КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа № 754/1702/23
провадження № 22-ц/824/2708/2026

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2026 року м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:
судді - доповідача Кирилюк Г. М.
суддів: Рейнарт І. М., Ящук Т. І.
при секретарі Черняк Д. Ю. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бутько Мар`яна Володимирівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Буглак Олеся Гурамівна, ОСОБА_3 про витребування земельної ділянки, за  апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Андрєєва Ігоря Петровича на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 04 червня 2025 року в складі судді Коваленко І. І. 
встановив:

01.02.2023 року ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Прядка Р. В. звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просила витребувати від ОСОБА_2 на її користь земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 8000000000:62:511:0002, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2211683380000.
Посилалась на ті підстави, що вона стала власником земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:62:511:0002, на підставі рішення Київської міської ради 1074/3143 від 24.12.2009, про що Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради видано Державний акт на право власності на земельну ділянку Серія ЯГ №806347 від 30.04.2010. 
З моменту набуття права власності вона не вчиняла жодних правочинів щодо даної земельної ділянки, не відчужувала її на користь інших осіб.
10 лютого 2022 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно їй стало відомо, що земельна ділянка, кадастровий номер 8000000000:62:511:0002, на праві власності зареєстрована за іншою особою.
Так, 30.10.2020 земельна ділянка на підставі договору купівлі-продажу №351 від 12.03.2012 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мазарчук Н. В., зареєстрована на праві власності за ОСОБА_3 .
В подальшому, 06 листопада 2020 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 6905 від 06.11.2020, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буглак О. Г. право власності на вказану земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_2 . 
Враховуючи протиправність вибуття земельної ділянки з власності позивача, остання звернулася до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення, на підставі якої 16.02.2022 до ЄРДР внесено відомості про кримінальне правопорушення №42022102030000050 за ч. 4 ст. 190 КК України. 
Щодо відсутності підстав набуття ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку, кадастровий номер 8000000000:62:511:0002, зазначає, що договір №351 від 12.03.2012 ОСОБА_1 не підписувався, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мазарчук Н. В. не посвідчувався, нотаріальний бланк серії НОМЕР_1 був використаний нотаріусом Мазарчук Н. В. 12.03.2012 для здійснення іншої нотаріальної дії, з іншими сторонами правочину. 
Вказаний договір, що став підставою для реєстрації права власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_3 , порушує публічний порядок, оскільки спрямований на порушення майнових прав дійсного власника земельної ділянки - ОСОБА_1 . 
Отже, вказаний договір №351 купівлі-продажу земельної ділянки є нікчемним в силу закону. Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі №916/3156/17.
Зазначає, що дійсним власником спірного нерухомого майна є ОСОБА_1 , яка рішень про її відчуження не приймала, волевиявлення на відчуження спірного майна у неї не було, а тому право власності на це майно у неї не припинялося. Інші особи, окрім власника майна, не мали права відчужувати спірну земельну ділянку, тому таке майно підлягає витребуванню від ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на підставі п.3 ч. 1 ст. 388 ЦК України. 
Щодо незаконності державної реєстрації права власності на спірне майно зазначив, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бутько М. В. 04.11.2020 прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яким право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 8000000000:62:511:0002, зареєстровано за ОСОБА_3 . 
Підставою для проведення реєстрації стали заява ОСОБА_3 та договір купівлі-продажу №351 від 12.03.2012, виданий Мазарчук Н. В . У той же час, при здійсненні зазначеної реєстраційної дії нотаріусом Бутько М. В. порушено встановлений законодавством порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно. ОСОБА_3 оригінал державного акту на право власності на земельну ділянку державному реєстратору не надавав. Державним реєстратором, в свою чергу, не зроблено на державному акті відмітку про перехід права власності на земельну ділянку із зазначенням документа, н а підставі якого відбувся такий перехід. 
З урахуванням викладеного, просила позов задовольнити.
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 04 червня 2025 року позов задоволено.
Витребувано від ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 нерухоме майно: земельну ділянку площею 0,1000 га з кадастровим номером 8000000000:62:511:0002 за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2211683380000).
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2 000 грн.
15.08.2025 представник ОСОБА_2 - адвокат Андрєєв І. П. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва від 04 червня 2025 року та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити. 
Посилається на те, що рішення суду першої інстанції прийнято з неповним з`ясуванням обставин справи, порушенням норм процесуального права та внаслідок неправильного застосування норм матеріального права. Висновки суду не відповідають обставинам справи.
Свої доводи мотивує тим, що в оскаржуваному рішенні викладені виключно доводи та докази сторони позивача. При цьому останнє не містить мотивів на правового обґрунтування відхилення доводів відповідача. 
При відмові в задоволенні клопотання про призначення технічної експертизи та витребування доказів, поданого представником відповідача 15.11.2023, судом першої інстанції порушено право на справедливий суд, норми процесуального права, що призвело до неповного з`ясування та неправильного встановлення обставин справи щодо наявності у позивача права на звернення до суду з вказаним позовом щодо витребування земельної ділянки. 
При визнанні висновку експерта від 06.10.2022 №СЕ-19/111-22/33940-ПЧ доказом по справі судом першої інстанції порушено ст. 2, 89, 265 ЦПК України. 
При дослідженні листів нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мазарчук Н. В. від 11.07.2022 та від 19.08.2022 судом неправильно встановлено обставини того, що позивачка не підписувала договір купівлі-продажу земельної ділянки №351 від 12.03.2012 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . 
Судом не надано належної оцінки критерію пропорційності втручання у право власності відповідача, як добросовісного набувача такого майна відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції та гне встановлено підстави для втручання у мирне володіння майном відповідача, не надано оцінки тягаря, покладеного на нього таким втручанням. 
09.11.2025 представник ОСОБА_1 - адвокат Прядко Р. В. через систему «Електронний суд» подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Вважає, що судом першої інстанції на підставі належних доказів достеменно встановлено підстави набуття ОСОБА_1 права власності на спірну земельну ділянку, а також наявність передбачених законом підстав для її витребування. 
Судом першої інстанції обґрунтовано прийнято до уваги належні докази на доведення підроблення договору купівлі-продажу, де покупцем начебто виступав ОСОБА_3 . 
Щодо втручання у право особи на мирне володіння майном зазначив, що ОСОБА_2 придбавав у ОСОБА_3 одразу дві земельні ділянки. І кожна ним була зареєстрована в 2020 році одним державним реєстратором на підставі аналогічних документів - договорів купівлі-продажу від 2011 та 2012 років відповідно. 
Також щодо обох земельних ділянко реєстрація провадилась без надання заявником усіх документів що підтверджують право власності заявника. 
Проявивши розумну обачність, зважаючи на відкритий доступ до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, особливо придбаваючи у ОСОБА_3 одразу дві земельні ділянки, ОСОБА_2 не був позбавлений можливості перевірити, на підставі чого було зареєстровано право власності на земельну ділянку за попереднім власником та встановити що вона незаконно вибула з власності позивача. 
Також про недобросовісність відповідача може свідчити явно занижена вартість земельної ділянки при її придбанні у ОСОБА_3 , яка становила 199 800 грн, що на момент укладення угоди складало лише 7 059 доларів США. 
Ураховуючи поведінку особи, у якої випробовується майно, наявність у відповідача іншого майна та передбачену чинним законодавством можливість повернення сплачених коштів, витребування спірної земельної ділянки не покладене на нього надмірний індивідуальний тягар, спричинений відсутністю житла для проживання або втратою грошових коштів. 
Інші учасники справи правом надання відзиву на апеляційну скаргу не скористались. 
В судовому засіданні ОСОБА_2 та його представник - адвокат Андрєєв І. П. апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.
Представник ОСОБА_1 - адвокат Андрєєв І. П. просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.
Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Судом встановлено, що Київською міською радою прийнято рішення від 24 грудня 2009 року №1074/3143 про передачу громадянці ОСОБА_1 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 . 
Згідно Державного акта на право власності на земельну ділянку серія ЯК №806347 від 30 квітня 2010 року, оригінал якого було оглянуто судом першої інстанції в судовому засіданні 15.11.2023, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,1000 га, розташованої на АДРЕСА_1 . 
Згідно відповіді Головного управління Держгеокадастру у м. Києві від 15.12.2022 №10-26-0.22-3137/2-22, згідно переданої інформації, Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (КМДА) до 01.01.2013 зареєстровано земельні ділянки з кадастровими номерами, в тому числі 8000000000:62:511:0002 - за ОСОБА_1 .. Документ, що посвідчує право власності - державний акт.
Згідно відповіді Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) на адвокатський запит від 09.10.2023 адвоката Руслана Прядка, в наявних у Департаменті Книгах записів ( реєстрації) державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів оренди землі наявний запис від 30.04.2010 №08-7-03317 про реєстрацію і видачу державного акту на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:62:511:0002 на АДРЕСА_1 ОСОБА_1 ( бланк серії ЯГ №806347).
На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 12 березня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мазарчук Н. В., зареєстрованого в реєстрі за №351, земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номером 8000000000:62:511:0002, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , продано ОСОБА_3 , продавець - ОСОБА_1 . 
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна на підставі рішення приватного нотаріуса Бутько М. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 04.11.2020, індексний номер: 54942648, здійснено 30.10.2020 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на земельну ділянку, площею 0,1000 га, та з кадастровим номером 8000000000:62:511:0002 (запис про право власності за №38999724).
02.12.2023 приватним нотаріусом Бутько М.В. на виконання ухвали суду від 05.10.2023 надано копії документів, на підставі яких нею було прийнято рішення від 04.11.2020 №54942648 щодо реєстрації права власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 8000000000:62:511:0002, за ОСОБА_3 (а.с. 3-15 т.3), серед яких наявний витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, що містив інформацію про власника вказаної земельної ділянки - ОСОБА_1 ,документ, що посвідчує право - Державний акт від 30.04.2010 ЯГ 80634. При цьому Державний акт в переліку наданих документів для реєстрації права власності на земельну ділянку за ОСОБА_3 відсутній. 
06 листопада 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буглак О. Г. посвідчено і зареєстровано в реєстрі за №6905 договір купівлі-продажу земельної ділянки, за яким ОСОБА_3 продав ОСОБА_2 земельну ділянку, площею 0,1000 га, кадастровий номером 8000000000:62:511:0002, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Продаж земельну ділянки вчинено за погоджену сторонами грошову суму 200 000 грн ( п. 8 договору).
Згідно висновку Центральної Колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора , суб`єктів державної реєстрації , територіальних органів Міністерства юстиції від 28.03.2023, повторно розглянувши скаргу ОСОБА_1 від 11.02.2022 №303-24 у зв`язку з дорученням Міністра юстиції України Дениса Мальськи від 06.01.2023 №13/1/48-23 на рішення від 04.11.2020 №54942648, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бутько М. В., від 06.11.2020 №55009165, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буглак О. Г., щодо державної реєстрації права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:62:511:0002 рекомендувала: скаргу ОСОБА_1 від 11.02.2022 №303-24 задовольнити частково. Скасувати рішення від 04.11.2020 №54942648 , прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бутько М.В. Тимчасово блокувати доступ до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно приватному нотаріусу Бутько М. В. строком на 3 місяці. 
Мотиви прийнятого рішення - приватному нотаріусу Бутько М. В. не було надано державний акт, виданий ОСОБА_3 ( п.5.1 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 12.03.2020 року ).
Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що вищевказана земельна ділянка в будь-який спосіб нею не відчужувалася, договір купівлі-продажу від 12 березня 2012 року нею не підписувався та приватним нотаріусом Мазарчук Н. В. не посвідчувався, нотаріальний бланк серії ВРР №012738 був використаний нотаріусом Мазарчук Н. В. 12 березня 2012 року для здійснення іншої нотаріальної дії, з іншими сторонами правочину. 
В Єдиному реєстрі досудових розслідувань за заявою адвоката Прядка Р. В. 16.02. 2022 здійснено реєстрацію кримінального провадження з приводу відчуження спірної земельної ділянки за №42022102030000050 та внесено відомості за частиною четвертою статті 190 КК України та частиною третьою, частиною четвертою статті 358 КК України.
Відповідно до висновку експерта від 06 жовтня 2022 року №СЕ-19/111-22/33940-ПЧ, складеного на підставі постанови слідчого СВ Деснянського УП ГУНП України у м. Києві про призначення почеркознавчої експертизи від 09.08.2021 у кримінальному провадженні №42022102030000050 від 16.02.2022, підпис від імені ОСОБА_1 у договорі купівлі-продажу земельної ділянки від 12.03.2012 у графі «продавець», виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою, з наслідуванням її підпису. 
На запит Деснянського УП ГУНП України у м. Києві приватний нотаріус Мазарчук Н. В. листом від 11.07.2022 №32/01-16 сповістила, що договір купівлі-продажу земельної ділянки за реєстровим №351 від 12.03.2012 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 вона не посвідчувала; нотаріальна дія за реєстровим №351 в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій була посвідчена 31.01.2012 року; реєстраційні номери за якими посвідчувались документи 12.03.2012 року починались з реєстраційного №824 та закінчувались реєстраційним №840; підпис та печатку на договорі купівлі-продажу земельної ділянки за реєстровим №351 від 12.03.2-12 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не ставила. 
На запит Деснянського УП ГУНП України у м. Києві приватний нотаріус Мазарчук Н. В. листом від 19.08.2022 №56/01-16 сповістила, що примірник договору купівлі-продажу земельної ділянки від 12.03.2012 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 до Державного нотаріального архіву не передавався, тому що вона його не посвідчувала; нотаріальний бланк серії НОМЕР_1 дійсно був використаний нею 12.03.2012 року, але під іншу нотаріальну дію, з іншими сторонами правочину. 
Згідно опису речей і документів, які були вилучені на підставі ухвали слідчого судді Деснянського районного суду м. Києва від 26.09.2022 справа №754/8222/22, було вилучено оригінал договору купівлі-продажу земельної ділянки від 12.03.2012, з рукописним написом на договорі серії та номеру бланку ВРР №012737, ВРР №012738, між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , предметом якого є земельна ділянка кадастровий номер 3222482001:01:007:0336, розташована в АДРЕСА_2 . Зареєстровано в реєстрі за №825. 
Листом від 26.01.2023 №1051 слідчий СВ Деснянського УП ГУНП у місті Києві В. Смогоринський повідомив адвоката Руслана Прядка про те, що він не заперечує на розголошення відомостей досудового розслідування у рамках кримінального провадження №42022102030000050 від 16.02.2022 та надає дозвіл на розголошення до вказаних у його клопотанні документів без виключення. 
Ухвалюючи рішення про задоволення вказаного позову, суд першої інстанції виходив з доведеності тієї обставини, що позивачка ОСОБА_1 не підписувала договір купівлі-продажу земельної ділянки №351 від 12.03.2012. 
Відсутність або підроблення підпису сторони на письмовому правочині створює презумпцію відсутності волевиявлення сторони на виникнення, зміну чи припинення цивільних правовідносин. Неукладений правочин не може бути визнаний недійсним чи вважатися нікчемним. З урахуванням висновку Великої Палати Верховного Суду в постанові від 27 листопада 2024 року у справі №204/8017/17, суд визнав договір купівлі-продажу земельної ділянки від 12.03.2020 неукладеним.
Власник, майно якого вибуло з його законного володіння за неукладеним договором, може захистити своє майнове право шляхом пред`явлення віндикаційного позову (про витребування майна із чужого незаконного володіння чи від добросовісного набувача (статті 387, 388 ЦК України).
Ураховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що належним способом захисту позивача у цій справі є вимога про витребування спірної земельної ділянки у ОСОБА_2 , як у добросовісного набувача на підставі п. 3 частини першої статті 388 ЦК України.
Про порушення свого права ОСОБА_1 могла довідатись з 30 жовтня 2020 року, коли інформація про зміну власника стала публічно доступною через Державний реєстр прав, а тому строк позовної давності нею не пропущений.
Щодо втручання в права власності відповідача суд зазначив, що відповідач не позбавлений можливості відновити своє право, пред`явивши вимогу до особи, в якої придбав земельну ділянку, про відшкодування збитків на підставі ст. 661 ЦК України. 
Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами. Юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Згідно зі статтею 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.
Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, зокрема й на витребування цього майна від добросовісного набувача.
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (частина друга статті 328 ЦК України).
Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України).
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
Відповідно до частин першої та третьої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).
Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
Зазначений правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц.
Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Разом з тим стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19).
Колегія суддів зауважує, що при вирішенні питання про витребування майна з володіння іншої особи потрібно оцінювати наявність або відсутність добросовісності володільця нерухомого майна, на чому неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду (постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц, від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19).
Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо (пункт 58 постанови Великої Палати від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц).
Критеріями втручання у право на мирне володіння майном на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.
Втручання держави у право власності повинне мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.
Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.
Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно.
Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування (постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, пункт 100).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (стаття 13 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).
Відповідно до статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно зі статтею 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Відповідно до висновку експерта від 06 жовтня 2022 року №СЕ-19/111-22/33940-ПЧ, складеного на підставі постанови слідчого СВ Деснянського УП ГУНП України у м. Києві про призначення почеркознавчої експертизи від 09.08.2021 у кримінальному провадженні №42022102030000050 від 16.02.2022, підпис від імені ОСОБА_1 у договорі купівлі-продажу земельної ділянки від 12.03.2012 у графі «продавець», виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою, з наслідуванням її підпису. 
У постановах Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі № 686/23256/16-ц, від 25 березня 2021 року у справі № 752/21411/17 вказано, що отриманий відповідно до вимог закону висновок експерта у кримінальній справі є письмовим доказом у цивільній справі, якому суд має надати оцінку та мотивувати, чи визнає доказ, чи відхиляє його.
У постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 461/3675/17 зазначено, що висновок експерта у кримінальному провадженні є допустимим доказом у цивільній справі, якщо містить інформацію щодо предмета доказування, незважаючи на те, що на момент розгляду справи вирок у кримінальній справі не ухвалений.
Статтею 110 ЦПК України визначено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.
Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції правильно врахував, що висновок підготовлений у рамках кримінального провадження особою, яка є атестованим судовим експертом, цей висновок експерта є допустимим письмовим доказом у справі, який підлягає оцінці у сукупності з іншими доказами у справі. 
У випадку незгоди з висновком експерта за результатами експертизи, проведеної у кримінальному провадженні, тобто незгоди з таким письмовим доказом, відповідач не був позбавлений можливості заявити клопотання про призначення повторної експертизи, виклавши у клопотанні підстави незгоди з цим висновком.
Як вбачається з матеріалів справи, клопотання про призначення почеркознавчої експертизи стороною відповідача в суді першої інстанції заявлено не було.
Доводи апеляційної скарги про те, що на експертизу було надано договір від 20 березня 2012 року, який не має жодного відношення до предмету спору та запитання стосувались саме цього договору є необґрунтованими. 
Так, при ознайомленні з переліком документів у постанові про призначення експертизи, супровідному листі та наданими документами судоми експертом Н. Глобою встановлена помилка, а саме: у супровідному листі та у постанові вказано, що надається договір купівлі-продажу земельної ділянки від 20.03.2012 року, у наявності є договір купівлі-продажу земельної ділянки від 12.03.2012 року. Проаналізувавши виявлене, експерт дійшов висновку, що суттєвих розбіжностей немає, а наявні невідповідності можуть пояснюватись друкарською помилкою при наборі постанови та супровідного листа. Тому дослідження буде проводитись за наявним об`єктом та у висновку будуть вказані його фактичні дані (а.с. 30 т. 1).
Зміст висновку експерта від 06 жовтня 2022 року №СЕ-19/111-22/33940-ПЧ свідчить про те, що предметом дослідження був саме підпис від імені ОСОБА_1 у договорі купівлі-продажу земельної ділянки від 12.03.2012 року. Висновок складений на основі умовно-вільних, експериментальних та вільних зразків підпису ОСОБА_1 , які були достатніми для встановлення експертом розбіжностей при порівнянні підписів ОСОБА_1 та досліджуваного підпису, виконаного від імені у договорі купівлі-продажу земельної ділянки від 12.03.2012.
Судом першої інстанції обґрунтовано взято до уваги ту обставину, що наявний у матеріалах реєстраційної справи договір купівлі-продажу №351, що став підставою для реєстрації права власності на спірну земельну ділянку та ОСОБА_7 , виконаний на бланку серії ВРР №012738, використаному нотаріусом Мазарчук Н. В. для здійснення іншої нотаріальної дії та з іншими сторонами правочину. 
Вказана обставина підтверджується відповідями приватного нотаріуса Мазарчук Н. В. від 11.07.2022 №32/01-16, від 19.08.2022 №56/01-16 на запит Деснянського УП ГУНП України у м. Києві, в яких остання підтвердила, що вона не посвідчувала договір купівлі-продажу земельної ділянки за реєстровим №351 від 12.03.2012 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ; нотаріальна дія за реєстровим №351 в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій була посвідчена 31.01.2012 року; реєстраційні номери, за якими посвідчувались документи 12.03.2012 року, починались з реєстраційного №824 та закінчувались реєстраційним №840; підпис та печатку на договорі купівлі-продажу земельної ділянки за реєстровим №351 від 12.03.2-12 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не ставила; нотаріальний бланк серії ВРР №012738 дійсно був використаний нею 12.03.2012 року, але під іншу нотаріальну дію, з іншими сторонами правочину. 
На підтвердження вказаної обставини суду надано опис речей і документів, які були вилучені на підставі ухвали слідчого судді Деснянського районного суду м. Києва від 26.09.2022 справа №754/8222/22 ( додаток до протоколу тимчасового доступу до речей і документів від 12.10.2022 року) в приміщенні нотаріальної контори за адресою: м. Київ, вул. Пушкінська, 9, офіс 23, у присутності приватного нотаріуса Мазарчук Н. В. Зокрема, вилучено оригінал договору купівлі-продажу земельної ділянки від 12.03.2012 року, який було укладено між сторонами ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , з рукописним написом на договорі серії та номеру бланку (ВРР012737, ВРР 012738, копія якого долучена до матеріалів справи (а.с.44 - 46 т. 1). 
Відповідно до Порядку витрачання, зберігання, обігу спеціальних бланків нотаріальних документів і звітності про їх використання , затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 2009 року №812 ( в редакції, що діяла станом на 12.03.2012 року) на бланках викладаються тексти договорів, заповітів, довіреностей, свідоцтв, актів про морські протести та протести векселів, перекладів у разі засвідчення нотаріусом перекладу документа з однієї мови на іншу, заяв, на яких нотаріусом засвідчується справжність підпису, крім тих примірників, що 
залишаються у справах нотаріуса, а також дублікатів нотаріальних документів.
Вказане пояснює ту обставини, що примірник договору купівлі-продажу, який залишився в нотаріальній справі, було викладено не на бланку. 
Підлягають відхиленню також доводи апеляційної скарги щодо порушення судом права на справедливий суд при відмові в задоволенні клопотання про призначення технічної експертизи Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 806347 від 30.04.2010.
Так, ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 15 листопада 2023 року залишено без задоволення клопотання представника відповідача про призначення технічної експертизи документа - Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 806347 від 30.04.2010 - з метою визначення послідовності нанесення штрихів, що перетинаються, а саме тексту та печатки. 
З огляду на те, що обставина набуття ОСОБА_1 права власності на спірну земельну ділянку підтверджено сукупністю зібраних по справі доказів: рішенням Київською міської ради від 24 грудня 2009 року №1074/3143; відповіддю Головного управління Держгеокадастру у м. Києві від 15.12.2022 №10-26-0.22-3137/2-22; відповіддю Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) про те, що в наявних у Департаменті Книгах записів ( реєстрації) державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів оренди землі наявний запис від 30.04.2010 №08-7-03317 про реєстрацію і видачу державного акту на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:62:511:0002 на АДРЕСА_1 ОСОБА_1 ( бланк серії ЯГ №806347); витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, на підставі якого приватним нотаріусом Бутько М. В. було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку за ОСОБА_3 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для призначення технічної експертизи документа. 
Обставини набуття ОСОБА_1 права власності на спірну земельну ділянку, не були предметом даного позову, крім цього, встановлення вказаної обставини не потребувало спеціальних знань у сфері іншій, ніж право. 
Отже, враховуючи зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 не укладала договір купівлі-продажу земельної ділянки з ОСОБА_3 12 березня 2012 року. 
Таким чином, суд першої інстанції, встановивши, що спірна земельна ділянка вибула з володіння власника - позивача на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 12 березня 2012 року, який ОСОБА_1 не укладала, тобто поза волею власника, а ОСОБА_3 , не маючи на це права, здійснив відчуження спірної земельної ділянки ОСОБА_2 , дійшов обґрунтованого висновку про те, що відновлення права позивача на земельну ділянку необхідно здійснювати шляхом її витребування від добросовісного набувача, яким є ОСОБА_2 . 
Судове рішення спрямоване на захист порушеного права позивача на майно, а також переслідує загальносуспільні цілі з утвердження у державі суспільного правопорядку, недопустимості незаконного позбавлення осіб їхніх прав на нерухоме майно.
У справі, що переглядається, встановлено, що ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_3 земельну ділянку 06.11.2020 року, що згідно укладеного з ним договору купівлі-продажу належала продавцю на підставі договору купівлі-продажу від 12.03.2012, при цьому право власності продавця на земельну ділянку було зареєстровано лише 30.10.2020, за 6 днів до укладення договору. 
ОСОБА_2 , проявивши розумну обачність, мав об`єктивну змогу з`ясувати обставини наявності у продавця права відчужувати спірне нерухоме майно. 
Ураховуючи встановлені у справі обставини, а саме відчуження спірного майна без волевиявлення власниці - ОСОБА_1 на підставі підроблених документів, витребування такого майна на користь законного власника від кінцевого набувача - ОСОБА_2 є пропорційним втручанням у право власності останнього, яке ґрунтується на законі, переслідує легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві.
Витребування належної позивачу земельної ділянки з володіння відповідача не порушуватиме критерії пропорційності втручання у право останнього, сприятиме забезпеченню справедливого балансу між інтересами сторін спору та не свідчить про порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
У контексті забезпечення справедливого балансу між інтересами сторін спору, відповідач, як кінцевий набувач, з володіння якого витребовується нерухоме майно, не позбавлений можливості відновити права на підставі частини першої статті 661 ЦК України, пред`явивши вимогу до особи, у якої було придбано майно, про відшкодування збитків (схожий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 206/4841/20).
Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судові рішення, яке відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. 353, 367, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд

Постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Андрєєва Ігоря Петровича залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 04 червня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повне судове рішення складено 27.04.2026. 

Суддя-доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. І. Ящук