Справа № 562/102/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" червня 2026 р. Здолбунівський районний суд Рівненської області в складі: головуючого судді Чорного І.А. при секретарі судового засідання Бєлявської А.С., за участю представника позивача адвоката Прокопчука М.В., відповідача ОСОБА_1 , представника відповідача адвоката Казмірчук М.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Здолбунів в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

20 січня 2026 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просить визнати за нею та відповідачем право власності по частці квартири АДРЕСА_1 .
Свої позовні вимоги мотивує тим, що 30 квітня 1998 року між нею та відповідачем був укладений шлюб. В період перебування у шлюбі ними 11.12.2018 у спільну сумісну власність була набута квартира за адресою: АДРЕСА_2 , яка зареєстрована за відповідачем. В зв`язку з тим, що квартира придбана ними під час перебування в шлюбі, вона вважає її спільною сумісною власністю подружжя, підстав для відступу від принципу рівності часток немає. Відповідач не визнає її власником спільно нажитого майна, між ними не досягнуто згоди стосовно поділу квартири в добровільному порядку, тому вона змушена звертатися до суду.
Ухвалою Здолбунівського районного суду Рівненської області від 12 лютого 2026 року відкрито провадження у вказаній справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження.
У відзиві на позов від 10.03.2026 представник відповідача адвокат Казмірчук М.М. просила у задоволенні позову відмовити, мотивуючи тим, що трикімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_2 , купувалася відповідачем не за кошти з сімейного бюджету, а за кошти, які належали йому індивідуально, так як були ним отримані від реалізації належного йому на праві власності дошлюбного майна. Зокрема, маючи потребу в коштах та з метою забезпечення потреб сім`ї, 29.11.2018 ним було продано належний йому на праві приватної власності житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, площею 34,3 кв. м., за адресою: АДРЕСА_3 . Кошти, отримані ним від відчуження зазначеного житлового будинку, були спрямовані на придбання спірної квартири в інтересах сім`ї. Оскільки цих коштів для повного розрахунку виявилося недостатньо, він був вимушений позичити 2 000 доларів США у свого племінника, які у подальшому повернув за рахунок власних коштів. Теперішнім власником квартири є відповідач, розмір частки власності – ціла. Позивач уже тривалий час проживає за межами України, фактично вибувши із сімейних відносин та припинивши будь-яку участь у спільному побуті та вирішенні питань, пов`язаних із утриманням та користуванням спірним майном. 
Представник позивачаадвокат Прокопчук М.В. в поданій до суду відповіді на відзив від 24.03.2026 наголосив, що сторони по справі прожили у шлюбі 28 років та виховали трьох дітей. Спірна квартира придбана у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, отже на зазначене майно поширюється режим спільної сумісної власності подружжя. Відсутній будь-який документальний зв`язок між отриманими відповідачем коштами від продажу будинку та оплатою вартості квартири. Протягом усього періоду шлюбу позивач постійно працювала та отримувала заробітну плату, яка використовувалася для забезпечення потреб сім`ї та фактично саме за рахунок спільних доходів подружжя забезпечувалося їх повсякденне життя. У зв`язку з військовою агресією проти України позивач разом з дітьми тимчасово перебуває за кордоном, де забезпечує їх проживання та навчання, водночас після завершення воєнних дій планує повернутися з дітьми в Україну та проживати у спірній квартирі. Просила відхилити аргументи, наведені відповідачем у відзиві та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
10 березня 2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , в якому просив визнати квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 його особистою приватною власністю та виключити зазначену квартиру зі складу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
В обґрунтування своїх позовних вимог за зустрічним позовом покликається на те, що основна вартість спірної квартири є його особистою приватною власністю, придбаною за особисті кошти та лише невелика частина – кошти, позичені в інтересах сім`ї, може підлягати режиму спільної сумісної власності подружжя. Зазначає, що спірне майно підлягає розподілу з урахуванням джерел його фінансування, де пріоритет належить особистим коштам, а не спільним коштам подружжя. 
Ухвалою Здолбунівського районного суду Рівненської області від 25 березня 2026 року зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя прийнято до розгляду та об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.
25 березня 2026 року представник позивачаадвокат Прокопчук М.В.подав відзив на зустрічний позов, в якому просив відмовити в задоволенні зустрічного позову, так як спільне майно набуте в шлюбі за спільні кошти в результаті спільних зусиль подружжя та їх сімейних доходів. Тобто квартира належить їм на праві спільної сумісної власності.
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 адвокат Прокопчук М.В. позовні вимоги підтримав повністю у задоволенні зустрічного позову просив відмовити з підстав наведених у відзиві на вказаний позов. 
Відповідач ОСОБА_1 та його представник адвокат Казмірчук М.М.в судовому засіданні просили в задоволенні первісного позову відмовити з підстав наведених у відзиві на позов, підтримали зустрічні позовні вимоги, просили їх задовольнити.
Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, що 30 квітня 1998 року у Мізоцькій селищній раді Здолбунівського району Рівненської області, за актовим записом №15 було зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 .
Під час перебування у шлюбі 11 грудня 2018 року ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про купівлю ним квартири за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 11 грудня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Здолбунівського районного нотаріального округу Рівненської області Чайковською А.О., зареєстрованого в реєстрі за №1142 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень №149034069 від 11 грудня 2018 року.
Як слідує з п. 5 договору купівлі-продажу квартири від 11 грудня 2018 року продаж квартири вчинено за 384 258 грн., які покупець сплатив до підписання цього договору.
Згідно пункту 12 зазначеного вище договору, цей договір вчинено за письмовою згодою дружини покупця - ОСОБА_2 , справжність підпису якої на заяві засвідчено приватним нотаріусом Здолбунівського районного нотаріального округу Рівненської області Чайковською А.О. 07.12.2018 за реєстровим №1126.
За змістом наведеної заяви ОСОБА_2 надала згоду своєму чоловікові ОСОБА_1 на укладення договору купівлі квартири, як такого, що відповідає інтересам сім`ї за ціною та на інших умовах за його власним розсудом і набуття квартири у їх спільну сумісну власність, як придбаної за час зареєстрованого шлюбу. 
Крім того, 29 листопада 2018 року ОСОБА_1 відчужено належний йому на підставі свідоцтва про право власності житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований у АДРЕСА_3 , загальною площею 34,3 кв.м., що слідує з копії договору купівлі-продажу від 29.11.2018. Продаж вчинено за 230 524 грн. (п. 5 договору).
Як слідує з довідки №24 від 03.03.2026 виданої виробничим підрозділом «Ремонтне вагонне депо Здолбунів» АТ «Українська залізниця» позивач ОСОБА_2 працювала в указаному підрозділі з 02.04.2002 по 21.11.2022. 
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.
Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. (Постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі №642/8107/14-ц провадження № 14-108звц21).
Найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц).
Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).
Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
За рішенням суду частка майна співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
За змістом статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.
Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя (частини перша, друга статті 65 СК України).
Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).
Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування (частини перша, друга, третя статті 70 СК України).
Системне тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності, належить подружжю з моменту його набуття, незалежно від того, за ким із подружжя здійснена реєстрація права.
До складу майна, що підлягає поділу, входить як майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, так і те, що знаходиться у третіх осіб. Разом з тим при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
При поділі майна подружжя шляхом визначення часток кожного із подружжя майно відбувається зміна режиму права спільної власності зі спільної сумісної власності на спільну часткову власність.
Таким чином, вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Судом встановлено, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , набута сторонами у період перебування у зареєстрованому шлюбі.
При цьому, суд зауважує, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.
У судовому засіданні та у поданому відзиві на позовну заву відповідач ОСОБА_1 та його представник адвокат Казмірчук М.М. не заперечували тої обставини, що рішення про придбання нової квартири було спільним рішенням подружжя в інтересах сім`ї.
Також, суд враховує, що перед укладенням ОСОБА_1 договору купівлі-продажу квартири від 11 грудня 2019 року була надана згода другого з подружжя приватному нотаріусу Здолбунівського районного нотаріального округу Рівненської області Чайковській А.О. 07.12.2018 за реєстровим №1126, що слідує з п.12 вказаного договору.
В зв`язку з цим суд вказує, що вчинення згоди іншим з подружжя на розпорядження спільним майном є одностороннім правочином, розрахованим на його сприйняття іншими особами, а саме подружжям, який є стороною договору, та третьою особою (інша сторона договору). Волевиявлення іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном, яке виражено у згоді, адресоване та сприймається як подружжям, який виступає стороною договору, так і контрагентом за таким договором.
Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору іншим з подружжя, який є стороною договору, з його контрагентом. Сторона договору (інший з подружжя) представляє у відносинах з своїм контрагентом права та інтереси того з подружжя, який надав згоду.
Сприйняття волевиявлення іншого з подружжя на розпорядження спільним майном відбувається шляхом відображення такої згоди у відповідному договорі. У такому випадку регулюючий ефект договору поширюється як на сторони договору, так і на іншого з подружжя (співвласника), який надав згоду на розпорядження спільним майном.
Згода одного з подружжя на вчинення другим з подружжя договору з розпорядження спільним майном як односторонній правочин є одним із правомірних обмежень свободи договору, оскільки визначена законодавцем необхідність одержання згоди обмежує як того з подружжя, хто укладає договір з розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і контрагента за договором, оскільки він має переконатися, що особа, з якою укладається договір, перебуваючи в шлюбі, має згоду на укладення такого договору.
Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності.
Надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності.
Не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя.
Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя.
У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність.
Аналогічні висновки про застосування норм права викладені у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2024 року в справі №712/3590/22.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Відтак, враховуючи, що ОСОБА_2 надала згоду ОСОБА_1 на укладання договору купівлі-продажу спірного нерухомого майна, така згода була надана приватному нотаріусу Здолбунівського районного нотаріального округу Рівненської області Чайковській А.О., вказаний нотаріус і посвідчував договір купівлі-продажу квартири від 11.12.2018 за реєстровим №1142, відтак, оцінивши ці докази в сукупності, суд доходить висновку, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 , придбана сторонами під час їх перебування у зареєстрованому шлюбі, за спільні кошти подружжя і вона є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Суд відхиляє доводи сторони відповідача про те, що спірна квартира була придбана повністю за особисті кошти ОСОБА_1 . Досліджені докази свідчать, що 29 листопада 2018 року відповідач продав належний йому на праві власності житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований у АДРЕСА_3 , та отримав кошти від продажу указаного майна у розмірі 230 524 грн.
Також суд ураховує, що ціна спірної квартири становить 384 258 грн. Очевидно, що коштів, які отримав відповідач від продажу житлового будинку, не вистачало на придбання трикімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2 .
Суд відхиляє доводи сторони відповідача про те, що з метою придбання спірної квартири відповідач позичив у свого племінника 2000 доларів США. Вказана обставина нічим не підтверджена, жодних доказів щодо отримання такої позики стороною відповідача не надано.
ОСОБА_1 не спростував презумпцію спільної сумісної власності на вказане майно.
Тому суд доходить висновку, що спірне нерухоме майно є спільним сумісним майном сторін, яке підлягає поділу між ними в рівних частках.
Метою заявленого ОСОБА_2 позову є поділ спільного сумісного майна, набутого під час перебування сторін у шлюбі. Оскільки ОСОБА_1 не спростував презумпції спільної сумісної власності на спірне нерухоме майно, суд поширює режим спільної сумісної власності на вказане майно, ділить його в рівних частках між сторонами.
За таких обставин первісний позов підлягає до задоволення, шляхом поділу спільного сумісного майна сторін, визнавши за ними в рівних частках, по 1/2 частині за кожним, право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 суд відмовляє.
За змістомст. 141 ЦПКУкраїни судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При зверненні до суду ОСОБА_2 було сплачено судовий збір у розмірі 7000 грн. 
Беручи до уваги наведені норми закону і те, що позовні вимоги за первісним позовом підлягають задоволенню, з відповідача слід стягнути понесені позивачем судові витрати з оплати судового збору у розмірі 7000 грн.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.12, 76, 81, 83, 89, 141, 263, 264, 265, 354 ЦПК України, суд,
У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 задовольнити.
В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені по справі судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 7000 (сім тисяч) грн. 
В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя відмовити.
Рішення суду може бути оскаржене до Рівненського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи:
Позивач: ОСОБА_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 .
Відповідач: ОСОБА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 .
Повне судове рішення складено 15.06.2026.

Суддя: І.А. Чорний