ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

06 травня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 160/36411/25	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача: Шальєвої В.А.,
суддів: Іванова С.М., Чередниченка В.Є., 
розглянувши в порядку письмового провадження у м. Дніпрі апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 січня 2026 року (суддя Ремез К.І.) в справі № 160/36411/25 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 про:
визнання протиправною бездіяльності, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, що належало їй до видачі, за період з 28 січня 2008 року по 31 січня 2022 року, але нею не отримане;
зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, що належало їй до видачі за період з 28 січня 2008 року по 31 січня 2022 року, але нею не отримане, без застосування пропорції часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати підписання наказу про виключення зі списків особового складу військової частини, за цінами предметів речового майна, визначеними станом на 01 січня 2025 року, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44;
визнання протиправними дій щодо нарахування при звільненні грошової компенсації за неотримане речове майно за період з 01 лютого 2022 року по 26 вересня 2025 року пропорційно часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати підписання наказу про виключення зі списків особового складу військової частини;
зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію за неотримане речове майно за період з 01 лютого 2022 року по 26 вересня 2025 року без застосування пропорції часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати підписання наказу про виключення зі списків особового складу військової частини, за цінами предметів речового майна, визначеними станом на 01 січня 2025 року з урахуванням раніше проведених виплат за цей період, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 січня 2026 року позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, що належало їй до видачі за період з 28.01.2008 по 31.01.2022.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, що належало їй до видачі за період з 28.01.2008 по 31.01.2022, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 “Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу”, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44.
В решті позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Апелянт вказує, що суд першої інстанції обґрунтовує рішення положеннями Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України», Порядку №578 та Порядку №925/5, проте позивач проходила військову службу у Збройних Силах України, відповідач є військовою частиною ЗСУ, тобто спір не стосується осіб рядового і начальницького складу ДКВС, тобто суд першої інстанції застосував нормативні акти, які не регулюють спірні правовідносини. 
Також зауважує, що суд першої інстанції встановив, що позивач проходила службу з 28.01.2008 по 29.09.2016 у військовій частині НОМЕР_2 , з 29.09.2016 по 26.09.2025 - у військовій частіші НОМЕР_1 , попри це суд першої інстанції поклав на військову частину НОМЕР_1 обов`язок здійснити нарахування компенсації за період, коли позивач проходила службу в іншій військовій частині НОМЕР_2 . Військова частина НОМЕР_1 не здійснювала речове забезпечення позивача у 2008-2016 роках та не володіє первинними обліковими документами за цей період. 
Крім того, оскільки вимоги охоплюють період з 28.01.2008 року, а позов подано 23.12.2025 року, вважає, що позивач пропустила строк звернення до суду. 
Позивач звернулась із заявою щодо компенсації 31.10.2025 року після звільнення, до моменту звернення у відповідача не виник обов`язок здійснювати грошову компенсацію, оскільки виплата здійснюється за заявою, а суд першої інстанції не встановив, що відповідач відмовив у виплаті компенсації за 2008- 2022 роки після звернення, тому висновок суду першої інстанції про протиправну бездіяльність є передчасним. 
Зауважує, що компенсація ПДФО здійснюється одночасно з виплатою грошового забезпечення, вона має похідний характер, тобто обов`язок її виплати виникає лише у разі фактичного утримання податку, тому зобов`язання здійснити компенсацію без встановлення факту утримання податку суперечить змісту Порядку №44. 
Справа судом розглянута без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить висновку, що апеляційна скарга має бути задоволена частково з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 28.01.2008 по 26.12.2013 проходила військову службу з 26.12.2013 по 29.09.2016 - у Військовій частині НОМЕР_2 та з 29.09.2016 по 26.09.2025 - у Військовій частині НОМЕР_1 .
26.09.2025 позивачку виключено зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 , у зв`язку зі звільненням з лав Збройних Сил України.
Під час звільнення з військової служби позивачка подала рапорт про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно.
20 листопада 2025 року відповідачем здійснено виплату грошової компенсації в сумі 33249,02 грн, однак ця сума охоплює лише компенсацію за речове майно, неотримане позивачем у період з 01.02.2022 по 26.09.2025.
За період з 28.01.2008 по 31.01.2022 грошову компенсацію за неотримане речове майно не нараховано та виплачено відповідачем.
Встановивши, сума компенсації розрахована відповідачем, про що свідчить довідка №5, тож фактично не заперечено право позивача на грошову компенсацію за належні до видачі предмети речового майна, які він не отримав в період проходження служби, а доказів непогодження позивача з розрахованою сумою компенсації матеріали справи не містять, позивачу нараховану суми компенсації за неотримане речове майно за період з 01.02.2022 по 26.09.2025 виплачено, а розмір виплати відповідає розміру зазначеного у довідці, суд першої інстанції дійшов висновку про безпідставність позовних вимог в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити грошову компенсацію за неотримане речове майно за період з 01.02.2022 по 26.09.2025.
При цьому судом першої інстанції відхилено посилання позивача на допущення відповідачем прорахунків та застосування відповідачем пропорції часу, що минув з дня виникнення права на отримання речового майна до дати підписання наказу про виключення зі списків особового складу, оскільки ані довідка про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна, ані дії відповідача під час її складання та обрахунку не були предметом судового оскарження.
Щодо позовних вимог за період з 28.01.2008 по 31.01.2022 суд першої інстанції вказав, що відповідачем сума компенсації розрахована тільки за період з 01.02.2022 по 26.09.2025, матеріали справи не містять доказів виплати позивачці компенсації за неотримане речове майно за період з 28.01.2008 по 31.01.2022, тому дійшов висновку, що відповідачем допущена протиправна бездіяльність щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, що належало їй до видачі, за період з 28.01.2008 по 31.01.2022.
Суд першої інстанції вважав, що позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно без застосування пропорційності часу, що минув з дня виникнення права на отримання майна до дати підписання наказу про виключення зі списків особового складу, не підлягають задоволенню, адже на час звільнення зі служби та звернення позивача до із заявою щодо виплати грошової компенсації належних до видачі предметів речового майна пунктом 27 Порядку №578 чітко передбачено, що розмір грошової компенсації за неотримане речове майно визначається пропорційно часу, що минув з моменту виникнення права на отримання речового майна, до дати звільнення із служби (не враховуючи місяць звільнення), а наведені судом нормативно-правові акти не містять можливості застосування інших умов при нарахуванні такої компенсації.
Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині з огляду на їх безпідставність.
Також суд першої інстанції вважав, що нарахування та виплата компенсації за не отримане речове майно має бути проведена відповідачем із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку №44.
Суд погоджується з рішенням суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог, проте доходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 проходила військову службу у складі військової частини НОМЕР_2 з 28 січня 2008 року по 29 вересня 2016 року, з 29 вересня 2016 року по 26 вересня 2025 року - у складі військовій частіші НОМЕР_1 . 
ОСОБА_2 з 26 вересня 2025 року виключена зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 у зв`язку зі звільненням з лав Збройних Сил України.
ОСОБА_2 09 вересня 2025 року подано відповідачу рапорт про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно.
Військовою частиною НОМЕР_1 ?складено довідку №5 про виплату грошової компенсації ОСОБА_2 за належні до видачі предмети речового майна, загальна сума компенсації складає 33755,35 грн.
Військовою частиною НОМЕР_1 20 листопада 2025 року виплачено позивачу грошової компенсації в сумі 33 249,02 грн за період з 01 лютого 2022 року по 26 вересня 2025 року.
За період з 28 січня 2008 року по 31 січня 2022 року грошова компенсація за неотримане речове майно не нарахована та виплачена позивачу.
Спірним під час апеляційного перегляду справи є питання дотримання позивачем строку звернення до суду, наявності права на отримання грошової компенсації за неотримане речове майно, в тому числі за період, коли позивач проходила військову службу у складі іншої військової частини.
Стосовно питання дотримання строку звернення до суду суд зауважує таке.
З цим позовом позивач звернулась до суду 26 березня 2025 року.
Надаючи оцінку доводам апелянта про пропуск позивачем строку звернення до суду, суд виходить з наступного.
Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11 липня 2024 року у справі №990/156/23 зроблено висновок, що стаття 233 КЗпП України є нормою матеріального права, яка визначає строк судового захисту права працівника у разі порушення законодавства про працю. Указана норма поширює свою дію на всіх працівників і службовців підприємства, установи, організації та незалежно від характеру їх трудової діяльності, у тому числі на осіб, які проходять публічну чи державну службу.
Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до 19 липня 2022 року) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Законом України від 01 липня 2022 року №2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності з 19 липня 2022 року (далі - Закон № 2352-ІХ), частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено у такій редакції:
«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».
Спірним в цій справі є питання перерахунку грошового забезпечення за період, який охоплює часові проміжки як до, так і після внесення змін до статті 233 КЗпП України (19 липня 2022 року).
Аналіз наведених правових положень дає підстави для висновку, що з моменту набрання чинності № 2352-ІХ (19 липня 2022 року) положення статті 233 КЗпП України, у попередній редакції, втратили чинність, внаслідок чого було змінено правове регулювання відносин, які підпадають під дію статті 233 КЗпП України.
Разом з тим, якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 233 КЗпП України у редакції, що була чинною до 19 липня 2022 року, та були припинені на момент чинності дії статті 233 КЗпП України у редакції Закону № 2352-ІХ), то у такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19 липня 2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 233 КЗпП України (у попередній редакції); у період з 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми статті 233 КЗпП України (у редакції Закону № 2352-ІХ).
Такий правовий підхід застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11 липня 2024 року у справі №990/156/23, у якій зроблено висновок, що до вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 02 серпня 2019 року по 04 листопада 2021 року та середнього заробітку за час недопуску до продовження виконання повноважень члена ВРП за період з 05 листопада 2021 року по 19 липня 2022 року застосовується частина друга статті 233 КЗпП України, у редакції до змін, унесених Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», якою визначено, що особа (працівник, службовець) має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком; до вимог щодо стягнення середнього заробітку за час недопуску до продовження виконання повноважень члена ВРП за період з 19 липня 2022 року по 13 травня 2023 року застосовується частина перша статті 233 КЗпП України, у редакції, що діє з 19 липня 2022 року, яка передбачає тримісячний строк звернення до суду з дня, коли особа (працівник, службовець) дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Разом з тим, відповідно до пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651 з 24:00 год 30 червня 2023 року скасовано карантин, установлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, запроваджений на всій території України постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236 (термін якого неодноразово продовжувався).
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності 02 квітня 2020 року, КЗпП України доповнено главою XIX (зокрема, пунктом 1, який передбачає продовження строків, визначених статтею 233 на строк дії карантину).
Верховним Судом у складі cудової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 21 березня 2025 року у справі №460/21394/23 зроблено висновок, що з урахуванням пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України відлік тримісячного строку звернення до суду зі спорами, визначеними статтею 233 КЗпП України, почався 01 липня 2023 року.
В цій постанові, вирішуючи питання щодо застосування статті 233 КЗпП України в частині строку звернення до суду з вимогами про стягнення заробітної плати, Верховний Суд дійшов таких висновків:
Якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 233 КЗпП України, у редакції, що була чинною до 19 липня 2022 року, та були припинені на момент чинності дії статті 233 КЗпП України, в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», то у такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19 липня 2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 233 КЗпП України (у попередній редакції); у період з 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми статті 233 КЗпП України (у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»).
З урахуванням пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України та постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651, відлік тримісячного строку звернення до суду зі спорами, визначеними статтею 233 КЗпП України, почався 01 липня 2023 року.
Застосовуючи на виконання частини п`ятої статті 242 КАС України наведені правові висновки Верховного Суду до обставин цієї справи, суд зазначає наступне.
Предметом спору у цій справі є виплата грошової компенсації за неотримане речове майно за період з 28 січня 2008 року по 31 січня 2022 року та з 01 лютого 2022 року по 26 вересня 2025 року.
Спірний період умовно поділяється на дві частини: до набрання чинності №2352-ІХ (19 липня 2022 року) та після цього.
Період з 28 січня 2008 року до 18 липня 2022 року регулюється положеннями статті 233 КЗпП України у редакції до внесення змін Законом № 2352-ІХ, яка визначає право особи на звернення до суду із позовом про стягнення належної їй заробітної плати (грошового забезпечення) без обмеження будь-яким строком.
Період з 19 липня 2022 року по 26 вересня 2025 року регулюється чинною на час звернення позивача до суду редакцією статті 233 КЗпП України, яка передбачала тримісячний строк звернення до суду з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.
При цьому саме дата виключення позивача із списків особового складі військової частини та вручення позивачу грошового атестата як письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені позивачу при звільненні, а саме 26 вересня 2025 року, є подією, з якою пов`язаний початок перебігу строку звернення до суду.
Позовну заяву подано позивачем до суду першої інстанції 23 грудня 2025 року, тобто в межах тримісячного строку, установленого частиною другою статті 233 КЗпП.
Відтак, позивачем не пропущено строк звернення до суду.
Вирішуючи по суті позовні вимоги, суд виходить з наступного.
Загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі – Закон № 2232-ХІІ), частиною першою статті 2 якого встановлено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. 
Частиною четвертою статті 2 Закону № 2232-ХІІ встановлено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до абзацу першого частини третьої статті 24 Закону № 2232-ХІІ закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ (далі - Закон № 2011-ХІІ).
Відповідно до статті 1 Закону №2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до частини другої статті 1-2 Закону №2011-ХІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Абзацом першим частини першої статті 9 Закону № 2011-ХІІ установлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Відповідно до частини першої статті 9-1 Закону №2011-ХІІ речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.
Порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України визначається Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (далі – Положення), відповідно до пункту 1 якого це Положення застосовується також до відносин, що виникають у зв`язку з проходженням у Збройних Силах України кадрової військової служби особами офіцерського складу до їх переходу в установленому порядку на військову службу за контрактом або звільнення з військової служби.
Згідно з пунктом 12 Положення встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку, призупинення контракту та військової служби тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.
Згідно з пунктом 242 Положення після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік.
У разі звільнення з військової служби на військовослужбовця оформлюється службова характеристика, в якій відповідний командир (начальник) визначає посаду для проходження служби у військовому резерві Збройних Сил України. Зазначена характеристика додається до особової справи військовослужбовця.
Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Відповідно до абзацу першого пункту 2 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року № 178 (далі - Порядок №178), виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.
Згідно з пунктом 3 Порядку №178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця; переведення військовослужбовця до інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Держспецзв`язку, правоохоронних органів спеціального призначення і державних органів спеціального призначення з правоохоронними функціями для подальшого проходження військової служби з виключенням із списків особового складу військової частини. 
Пунктом 4 Порядку №178 визначено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.
Відповідно до пункту 5 Порядку №178 довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.
Завдання, організацію та порядок речового забезпечення військовослужбовців, які проходять військову службу в органах військового управління, з`єднаннях, військових частинах, військових навчальних закладах, установах та організаціях Збройних Сил України (далі - військові частини), курсантів, військовозобов`язаних, призваних на навчальні та спеціальні збори, резервістів, мобілізованих, студентів цивільних навчальних закладів, які направляються на навчальні збори (далі — військовослужбовці) визначає Інструкція про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, затверджена наказом Міністерства оборони України від 29 квітня 2016 року № 232, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 травня 2016 року за № 768/28898 (далі - Інструкція № 232). 
Відповідно до пункту 4 розділу ІІІ Інструкції № 232 військовослужбовці, які звільняються в запас або відставку, за їх бажанням отримують речове майно, яке не було отримане під час проходження служби, або грошову компенсацію за нього, виходячи із закупівельної вартості такого майна. 
Порядок виплати грошової компенсації здійснюється відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року № 178 “Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно”.
Грошова компенсація замість речового майна, що підлягає видачі, виплачується на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, форма якої наведена у додатку до Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року № 178, яка видається речовою службою військової частини, виходячи із заготівельної вартості цих предметів.
Перелік предметів речового майна із визначенням закупівельної вартості на початку кожного року структурний підрозділ Міністерства оборони України, відповідальний за формування та виконання бюджетної програми (підпрограми) надає до ЦУРЗ.
З наведених законодавчих приписів випливає, що у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби.
Судом встановлено, що позивач на час звільнення з військової служби у вересні 2025 року звернулась до відповідача із рапортом, в якому просила виплатити грошову компенсацію за неотримане речове майно за весь період служби.
Військовою частиною НОМЕР_1 ? складено довідку №5 про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна за період з 01 лютого 2022 року по 26 вересня 2025 року, загальна сума компенсації складає 33755,35 грн. 
Сума компенсації за період з 01 лютого 2022 року по 26 вересня 2025 року у розмірі 33755,35 грн виплачена позивачу. 
Разом з тим, позивачу не нараховано та не виплачено суму компенсації за неотримане речове майно за період з 28 січня 2008 року по 31 січня 2022 року.
Враховуючи наведені правові норми, а також факт невиплати позивачу грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна за період з 28 січня 2008 року по 31 січня 2022 року, суд погоджує висновок суду першої інстанції про протиправність невиплати позивачу такої грошової компенсації та наявність підстав для зобов`язання відповідача виплатити таку компенсацію. 
Суд погоджується із аргументом апелянта про те, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, оскільки судом першої інстанції застосовано закон та нормативно-правові, які не підлягають застосуванню (Закон України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України», Порядок виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 28.03.2018 № 925/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 28.03.2018 за № 377/31829, Порядок забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 14.08.2013 № 578), проте враховуючи правильне вирішення справи судом першої інстанції неправильне застосування норм матеріальне права є підставою для зміни мотивувальної частини рішення, а не його скасування.
Суд відхиляє доводи апелянта про те, що військова частина НОМЕР_1 є неналежним відповідачем стосовно вимог за період 2008-2016 років, оскільки в цей період позивач проходила службу у військовій частині НОМЕР_2 , адже право у позивача на отримання грошової компенсації за неотримане речове майно виникає у разі звільнення з військової служби або переведення військовослужбовця до інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Держспецзв`язку, правоохоронних органів спеціального призначення і державних органів спеціального призначення з правоохоронними функціями для подальшого проходження військової служби з виключенням із списків особового складу військової частини. 
Позивач проходила службу в складі Збройних Сил України, не переведена до інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Держспецзв`язку, правоохоронних органів спеціального призначення і державних органів спеціального призначення з правоохоронними функціями для подальшого проходження військової служби з виключенням із списків особового складу військової частини, тому саме на військову частину НОМЕР_1 , звідки позивач звільнена з військової служби, покладається обов`язок з виплати грошової компенсації за неотримане речове майно за весь період проходження військової служби. 
Також суд відхиляє покликання апелянта на не встановлення судом першої інстанції, що відповідач відмовив у виплаті компенсації за 2008-2022 роки після звернення, тому висновок суду першої інстанції про протиправну бездіяльність є передчасним, адже сам факт не виплати позивачу такої компенсації за 2008-2022 року вказує на допущення протиправної бездіяльності. 
Як вказано вище, суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги щодо зобов`язання відповідача виплати позивачу грошову компенсацію за належні до видачі предмети речового майна із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб.
За позицією апелянта компенсація податку на доходи фізичних осіб здійснюється одночасно з виплатою грошового забезпечення, вона має похідний характер, тобто обов`язок її виплати виникає лише у разі фактичного утримання податку, тому зобов`язання здійснити компенсацію без встановлення факту утримання податку суперечить змісту Порядку №44. 
Порядок виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями та особами рядового і начальницького складу затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року №44 (далі - Порядок №44).
Відповідно до пунктів 2, 3 Порядку №44 грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, Державного бюро розслідувань, співробітникам Служби судової охорони, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.
Виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошове забезпечення), що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України “Про податок з доходів фізичних осіб”.
Пунктами 4, 5 Порядку №44 передбачено, що виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення.
Грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.
Верховний Суд у постанові від 27 липня 2023 року у справі № 380/813/22 зазначено, що аналіз наведених пунктів 2-3 Порядку № 44 дає підстави для висновку, що грошова компенсація сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних, зокрема, військовослужбовцями, виплачується їм для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби одночасно з виплатою грошового забезпечення за місцем його одержання у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.
Отже, з урахуванням наведеного правого регулювання, Верховний Суд констатував, що нарахування та виплата індексації грошового забезпечення позивачу має бути проведена відповідачем із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку № 44.
Аналогічний підхід застосував Верховний Суд у постановах від 27.09.2023 у справі № 420/23176/21, від 27.09.2023 у справі № 420/23176/21, від 31.01.2024 у справі № 320/6441/22, від 18.04.2024 у справі № 160/10789/22, від 30.04.2024 у справі № 360/700/23, від 08 травня 2025 року у справі № 380/6610/24.
Відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що виплата грошової компенсації має відбутися із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб.
З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, що є підставою для зміни судового рішення.
Оскільки ця справа є справою незначної складності у розумінні частини шостої статті 12 КАС України, розглянута за правилами спрощеного позовного провадження та не відноситься до справ, які відповідно до КАС України розглядаються за правилами загального позовного провадження, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених цим пунктом.
Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9, 242, 243, 308, 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 січня 2026 року в справі № 160/36411/25 задовольнити частково.
Змінити мотивувальну частину рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 січня 2026 року в справі № 160/36411/25 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії в частині застосування до спірних правовідносин Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України», Порядку виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 28.03.2018 № 925/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 28.03.2018 за № 377/31829, Порядку забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.08.2013 № 578, виклавши в цій частині мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати ухвалення 06 травня 2026 року та відповідно п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених цим пунктом.
Повне судове рішення складено 06 травня 2026 року. 

Суддя-доповідач В.А. Шальєва 

суддя С.М. Іванов 

суддя В.Є. Чередниченко