Єдиний унікальний номер справи № 357/15995/25
Провадження № 22-ц/824/8129/2026

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 травня 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Журби С.О., 
суддів Писаної Т.О., Приходька К.П., 
за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 січня 2026 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :
06 жовтня 2025 року позивач звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з вказаним позовом до відповідача. 
На обґрунтування позовних вимог зазначено, що 08.06.2024 року між ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» та ОСОБА_1 було укладено Договір № 1557302 про надання споживчого кредиту шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію».
08.06.2024 року Позичальник, після ознайомлення з пропозицією укласти електронний договір (офертою) у формі Договору про надання коштів на умовах споживчого кредиту, який містить усі істотні умови, і маючи технічну можливість відмовитися від підписання договору, виразив однозначну згоду із умовами договору шляхом натискання відповідної кнопки в ІТС Первісного кредитора.
Зі своєї сторони ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» направило 08.06.2024 21:18:25 ОСОБА_1 через телекомунікаційну систему на номер телефону НОМЕР_1 (що було зазначено Позичальником у своїй анкеті в особистому кабінеті) одноразовий ідентифікатор E431, котрий в свою чергу Боржником було 08.06.2024 21:18:43 введено/відправлено Первісному кредитору у відповідному розділі ІТС, чим він прийняв (акцептував) пропозицію (оферту) щодо укладання Договору №1557302 про надання споживчого кредиту, на умовах визначених офертою.
Таким чином, 08.06.2024 21:20:09 року між ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» та ОСОБА_1 було укладено Договір №1557302 про надання споживчого кредиту шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію».
Відповідно до Розділу 1 Кредитного договору, ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» надає Позичальнику (Споживачу) кредит в гривні, а Споживач зобов`язується одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені Договором. Кредит надається строком на 365 дні (-в), стандартна процентна ставка становить 1,5% в день та застосовується у межах строку кредиту.
ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ», свої зобов`язання за Кредитним договором виконало, та надало позичальнику грошові кошти шляхом їх перерахування на картку позичальника № НОМЕР_2 , яку Позичальник вказав при оформленні кредиту. Це підтверджується документом від надавача платіжних послуг ТОВ «ПЕЙТЕК», що включено до реєстру платіжної інфраструктури Національного Банку України. Таким чином Позичальником було отримано кредит в загальній сумі 29900,00 грн.
Відповідач виконував взяті на себе зобов`язання з істотним порушенням умов Договору, сплачуючи поточні щомісячні платежі з простроченням дати їх сплати, сплачуючи щомісячні платежі не в повному обсязі та/або не сплачуючи взагалі, що спричинило виникнення простроченої заборгованості.
Відповідач здійснював часткові (-у) оплати (-у) в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором №1557302 від 08.06.2024 року, шляхом здійснення платежів зазначених у розрахунку заборгованості за Кредитним договором, що є додатком до Позовної заяви (останній платіж було здійснено 09.08.2024 09:28:42 у сумі 500 грн.).
Сплачуючи кредит, Відповідач, додатково до зазначеного вище, вчинив конклюдентні дії, що свідчать про прийняття укладеного Кредитного договору, який створив для нього певні цивільні права та обов`язки, частину з яких було реалізовано.
20.01.2025 року між ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» та ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «СВЕА ФІНАНС» було укладено ДОГОВІР ФАКТОРИНГУ № 01.02-01/25, відповідно до умов якого Клієнт (Первісний Кредитор) відступає (передає) Фактору (Новий Кредитор) Права вимоги, а Фактор набуває Права вимоги від Клієнта та сплачує Клієнту за відступлення Прав вимог Фінансування у сумі, що дорівнює ціні Договору у порядку та у строки встановлені цим Договором.
Відповідно до Додатку 1 (Реєстру боржників) до ДОГОВІР ФАКТОРИНГУ № 01.02-01/25 від 20.01.2025 року, заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором №1557302 складає: 117203,42 грн.
Оскільки Додаток 1 (Реєстр Боржників) до Договору факторингу є досить об`ємним документом і містить дані щодо кількох тисяч позичальників, на підтвердження вищенаведеного надаємо копію власне Договору факторингу, копію першої і останньої сторінки Додатку 1 до договору факторингу (зазначаючи про наявність оригіналу відповідного Додатку 1 у Позивача) і копію Витягу з Додатку 1, який містить дані стосовно саме заборгованості ОСОБА_1 за договором №1557302.
Станом на дату складання позовної заяви заборгованість за Договором №1557302 від 08.06.2024 року становить: заборгованість по тілу кредиту - 27328,14 грн, заборгованість по відсотках - 74925,28 грн, пеня - 14950 грн. Загальна заборгованість - 117203,42 грн.
Враховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «СВЕА ФІНАНС» заборгованість за Кредитним договором № 1557302 від 08.06.2024 у розмірі 117203,42 грн та судові витрати у справі.
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 січня 2026 рокупозов задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» заборгованість за кредитним договором № 1557302 від 08.06.2024 у розмірі 88137,70 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, 12 лютого 2026 року відповідач направив апеляційні скарги, у яких зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, за невідповідності висновків, викладених у рішеннях суду, дійсним обставинам справи, за недоведеності обставин, які суд визнав встановленими.
У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
Подані апеляційні скарги є абсолютно ідентичними за своїм змістом, зокрема: у них зазначено однакові доводи та межі апеляційного оскарження рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 січня 2026 року, відтак у суду немає підстав вважати, що це різні апеляційній скарги. Цивільно-процесуальним законодавством України не передбачено можливість прийняття судом від однієї ж особи декількох апеляційних скарг на одне й те ж судове рішення. Тому, апеляційний суд розглядає зазначені вище скарги як одну апеляційну скаргу.
Станом на день розгляду справи відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
У судове засідання, призначене на 07 травня 2026 року, сторони не з`явилися, про розгляд справи належним чином повідомлялися, про причини неявки суд не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надавали.
На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, що не з`явились, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.
Згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
У статті 3 Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
За змістом частин 3, 4, 6 статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Відповідно до частини 12 статті 11 Закону електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Статтею 12 Закону визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Суд першої інстанції, частково задовольняючі позовні вимоги, виходив із того, що між ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» та відповідачем нібито було належним чином укладено кредитний договір в електронній формі шляхом використання одноразового ідентифікатора (OTP).
Суд зазначив, що надані позивачем матеріали підтверджують проходження відповідачем процедури електронної ідентифікації та акцепт умов кредитування. Також суд дійшов висновку, що заперечення відповідача щодо неукладення договору та неотримання кредитних коштів спростовуються матеріалами справи, зокрема відомостями про перерахування грошових коштів на банківську картку, зазначену в договорі, а також фактами здійснення відповідачем часткових платежів, які суд розцінив як визнання існування кредитних правовідносин.
Крім того, суд першої інстанції вказав, що право вимоги за кредитним договором перейшло до ТОВ «СВЕА ФІНАНС» на підставі договору факторингу, що, на його думку, підтверджується наданими доказами. Встановивши факт невиконання відповідачем зобов`язань щодо повернення кредиту та сплати процентів, суд дійшов висновку про наявність утвореної заборгованості. Разом із тим, враховуючи положення Закону України «Про споживче кредитування» щодо обмеження максимальної денної процентної ставки, суд здійснив перерахунок нарахованих процентів та дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту та процентами у загальному розмірі 88 137,70 грн.
Водночас відповідач як у суді першої інстанції, так і в апеляційній скарзі, заперечує факт отримання кредиту, укладення договору та отримання одноразового ідентифікатора, наголошуючи на відсутності належних і допустимих доказів зазначених обставин. Позивач, у свою чергу, посилається на використання одноразового ідентифікатора як підтвердження укладення договору, однак не надає доказів того, яким чином було ідентифіковано особу, якій він був направлений, та яким чином забезпечено його отримання саме відповідачем. Відповідач прямо заперечує факт отримання ним одноразового ідентифікатора та не визнає його використання.
Відповідно до положень ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір вважається укладеним за умови акцепту пропозиції у визначеній законом формі, зокрема шляхом вчинення дій, які однозначно свідчать про прийняття пропозиції, за умови належної ідентифікації сторони правочину.
Однак у матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували належну ідентифікацію особи, якій за твердженнями позивача було направлено одноразовий ідентифікатор, а також відсутні докази його отримання саме відповідачем та використання для підписання кредитного договору. Сам по собі факт посилання на використання одноразового ідентифікатора без підтвердження процедури його направлення та отримання не є достатнім доказом укладення договору.
Крім того, відповідно до ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування», обов`язок доведення факту надання споживачу примірника кредитного договору та встановлення особи, яка його отримала, покладається на кредитодавця. Разом з тим, у матеріалах справи відсутні належні докази направлення відповідачу примірника договору та його отримання у спосіб, що дозволяє ідентифікувати особу отримувача.
Не було з точки зору колегії суддів апеляційного суду й належно доведено позивачем фактичне надання кредиту відповідачу. Так позивач зазначає про надання кредитних коштів шляхом їх перерахування на картку № НОМЕР_2 через надавача платіжних послуг ТОВ «ПЕЙТЕК». В той же час жодного належного доказу належності такої банківської картки саме відповідачу матеріали справи не містять, а зазначення неповного номеру карти взагалі виключає навіть теоретичну можливість її ідентифікації. 
При цьому ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
У постанові Верховного Суду від 11 червня 2020 року (справа №757/1782/18) вказується, що змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Тягар доведення обґрунтованості позовних вимог процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може вважатися належним чином здійсненим виключно шляхом зазначення певних відомостей чи припущень, оскільки це не звільняє позивача від виконання процесуального обов`язку щодо доведення обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог.
У відповідності до положень ч. 4 ст. 81 ЦПК України у разі посилання учасника справи на невчинення певних дій або відсутність певної події обов`язок доведення таких обставин покладається на ту сторону, яка зазначає про вчинення цих дій або наявності певної події. 
Відповідач у даній справі прямо та послідовно заперечував факт отримання кредиту, факт отримання одноразового ідентифікатора, підписання кредитного договору та отримання коштів, відтак саме на позивача покладався обов`язок доведення зазначених обставин належними та допустимими доказами. В той же час позивачем таких доказів не надано. Зокрема, матеріали справи не містять належного підтвердження факту направлення одноразового ідентифікатора, відсутні докази ідентифікації особи, якій він нібито був направлений, а також відсутні докази того, що саме відповідач здійснював акцепт умов договору.
Так само відсутні належні та допустимі докази фактичного отримання кредитних коштів саме відповідачем. Посилання позивача на певні довідки або інформаційні повідомлення не можуть вважатися достатніми доказами факту надання кредиту, оскільки вони не є первинними бухгалтерськими документами та не містять усіх обов`язкових реквізитів, що дозволяють беззаперечно встановити рух грошових коштів та їх отримувача.
За наявності прямих заперечень відповідача позивач був зобов`язаний надати суду належні первинні документи, які підтверджують як факт перерахування коштів, так і їх отримання саме відповідачем, однак цього зроблено не було.
В матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази фактичної видачі кредиту відповідачу, а тому апеляційний суд не вбачається підстав для стягнення з відповідача на користь позивача в порядку повернення кредиту будь-яких коштів. 
За таких обставин висновки суду першої інстанції про доведеність факту укладення кредитного договору, отримання кредитних коштів та виникнення заборгованості ґрунтуються не на належних і допустимих доказах, а на припущеннях, що суперечить вимогам процесуального закону.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Враховуючи, що суд першої інстанції внаслідок неповного з`ясування обставин справи неправильно визначився із характером спірних правовідносин, помилково застосував норми матеріального права та допустив порушення норм процесуального закону, рішення суду відповідно до положень пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України слід скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.
За таких обставин колегія суддів відхиляє доводи сторони позивача як такі, що не знайшли свого належного підтвердження матеріалами справи та ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм матеріального права, а апеляційну скаргу відповідача вважає обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи вищевикладене, відповідному коригуванню підлягає і судовий збір, який стягується з позивача на користь відповідача.
З урахуванням того, що апеляційну скаргу відповідача задоволено у повному обсязі, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з Товариства з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню понесені нею судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 4 542, 00 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 263, 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 січня 2026 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Відмовити в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» (адреса місцезнаходження: бульвар Вацлава Гавела, буд. 6, м. Київ, 03124, Код ЄДРПОУ: 37616221) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_1 . РНОКПП: НОМЕР_3 ) судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 4 542 (чотири тисячі п`ятсот сорок дві) грн 00 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана 

К.П. Приходько